Тема 9
ПРАВОВЕ І НОРМАТИВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ОХОРОНИ ПРАЦІ

„Загальна декларація прав людини", прийнята ООН (1997), проголосила право кожного на справедливі та сприятливі умови праці, складовою частиною якого є такі умови, які відповідають вимогам безпеки та гігієни.
Право на безпечні умови праці визнано в Україні одним з конституційних прав людини і громадянина. Україна однією з перших держав на пострадянському просторі прийняла спеціальний закон "Про охорону праці" (14 жовтня 1992 р.). Цей закон (зі змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 21 листопада 2002р. М229-ІУ) комплексно регулює питання охорони праці. Разом з Кодексом законів України про працю, Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинила втрату працездатності" та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів він складає основу українського законодавства про охорону праці.
Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, крім тих, що передбачені законодавством України про охорону праці. застосовуються норми міжнародного договору.
9.1. Основні положення Закону України "Про охорону праці"
Закон України "Про охорону праці" визначає основні положення:
щодо реалізації конституційного права громадян про охорону їх життя і здоров 'я в процесі трудової діяльності;
регулює за участю відповідних державних органів відносини між роботодавцем або уповноваженим ним органом і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища;
встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.
Нова редакція Закону України "Про охорону праці" містить преамбулу і дев'ять розділів:
Розділ І. "Загальні положення" (ст. 1—4).
Розділ II. "Гарантії прав на охорону праці" (ст. 5—12).
Розділ III. "Організація охорони праці" (ст. 13—24).
Розділ IV. "Стимулювання охорони праці" (ст. 25—26).
Розділ V. "Нормативно-правові акти з охорони праці" (ст. 27— ЗО).
Розділ VI. "Державне управління охороною праці" (ст. 31—37).
Розділ VII. "Державний нагляд і громадський контроль за охороною праці" (ст. 38 — 42).
Розділ VIII. "Відповідальність за порушення законодавства про охорону праці" (ст. 43 — 44).
Розділ IX. " Прикінцеві положення", де вказуються строки набрання чинності закону і необхідність приведення законодавчих актів та інших нормативно-правових актів у відповідність з цим законом.
Закон України "Про охорону праці" визначає основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на належні безпечні умови праці, на охорону їх життя і здоров'я в процесі трудової діяльності, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.
Найважливіші надбання Закону України "Про охорону праці"
	 ( встановлення норм прямої дії щодо порядку організації охорони праці
безпосередньо на підприємстві, в установі, організації будь-якої форми вчасності, чітке визначення функцій, обов'язків, прав, відповідальності роботодавця та працівників, забезпечено визначення законом основоположних складових частин системи управління охороною праці на виробничому рівні;
		 зміцнення позиції та підтвердження вагомого статусу служб
охорони праці щодо прав і повноважень працівників цих служб, їх підпорядкування безпосередньо керівникові та прирівнення до основних виробничо-технічних служб підприємства, необхідність створення служб охорони праці як на підприємствах, так і в усіх органах управління, включаючи місцеві державні адміністрації;
	► визначення вагомого місця та ролі колективного (трудового) договору
підприємства у вирішенні завдань охорони праці, забезпечення прав і соціальних гарантій працівників;
встановлення порядку створення в Україні власної нормативної бази з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища згідно з вимогами сьогодення, із врахуванням ринкових перетворень та необхідності забезпечення єдиних державних нормативів з охорони праці на рівні, не нижчому від міжнародних стандартів;
	визначення курсу на забезпечення безперервного якісного навчання
населення і питань безпечної життєдіяльності та охорони праці, впровадження у всіх навчальних закладах системи освіти відповідної дисципліни;
	* започаткування підготовки спеціалістів з охорони праці у технічних
вищих закладах освіти країни;
* поширення принципів демократизму і гласності на сферу охорони праці. Закріплення за відповідальними посадовими особами всіх рівнів та роботодавцями обов 'язків щодо надання працівникам, населенню країни або відповідного регіону вичерпної інформації про стан умов і безпеки праці, причини аварій, нещасних випадків, профзахворювань та про вжиті профілактичні заходи;
	► забезпечення активної участі професійних спілок та інших
громадських формувань у роботі щодо поліпшення охорони праці, створення можливостей для застосування ряду нових громадських інститутів: комісій з питань охорони праці підприємства, уповноважених трудового колективу з цих питань тощо.
Дія Закону України "'Про охорону праці" поширюється на всіх юридичних га фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю та найманих працівників.
9.2. Принципи державної політики в галузі охорони праці
Державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України. Вона спрямована на створення належних безпечних і здорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.
Основні принципи державної політики в галузі охорони праці:
пріоритет життя і здоров'я працівників, повна відпові- дагьність роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;
підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці;
'Ь комплексне розв'язання завдань охорони праці на основі загальнодержавної, галузевих, регіона.іьних програй з цього питання та з урахуванням інших напрямів економічної і соціальної політики, досягнень в галузі науки і техніки та охорони довкілля;
соціальний захист працівників, повне відшкодування шкоди особам, які потерпші від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань;
встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб'єктів підприємницької діяльності неза/іежно від форм власності та видів діяльності;
адаптація трудових процесів до можливостей працівника з урахуванням його здоров'я та психологічного стану;
використання економічних методів управління охороною прані- участь держави у фінансуванні заходів щодо охорони праци
заіучення добровільних внесків та інших надходжень на ці цілі, отримання яких не суперечить законодавству;
0>> інформування населення, проведення навчання, професійної підготовки і підвищення кваліфікації працівників з питань охорони праці;
забезпечення координації діяльності органів державної влади, установ, організацій, об'єднань громадян, що розв'язують проблеми охорони здоров'я, гігієни та безпеки праці, а також співробітництва — проведення консультацій між роботодавцями та працівниками (їх представниками), між усіма соціальними групами під час прийняття рішень з охорони праці на місцевому та державному рівнях;
використання світового досвіду організації роботи щодо поліпшення умов — підвищення безпеки праці на основі міжнародного співробітництва.
В реалізації державної політики щодо охорони праці значну роль має відіграти " Національна програма поліпшення стану безпеки гігієни праці та виробничого середовища на 2001-2005 рр. ". На основі цієї програми, затвердженої Кабінетом Міністрів України, розроблені галузеві та регіональні програми поліпшення стану охорони праці.
З метою підвищення ефективності державного нагляду за охороною праці Указом Президента України від 18 вересня 2002 р. №834 на базі Державного департаменту з нагляду за охороною праці утворено Держкомітет України з нагляду за охороною праці як центральний орган виконавчої влади.
9.3. Законодавство про гарантії прав працівників на охорону праці
Законодавство України чітко розмежовує аспекти прав на охо- Рону праці:
права на охорону праці під час укладання трудового договору; ^ права працівників на охорону праці під час роботи.
Трудовий договір — це угода між працівником і роботодавцем за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт. Трудовий договір може бути: 1) строковим; 2) безстроковим; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору.
Працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я. До виконання робіт підвищеної небезпеки та тих, що потребують професійного добору, допускаються особи за наявності висновку психофізіологічної експертизи. Усі працівники згідно з законом підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.
/	\
УВАГА! Умови трудового договору не можуть містити положень, що суперечать законам та іншим нормативно-
правовим актам з охорони праці. ч			^
Права працівників на охорону праці під час роботи визначаються в ст. 6 Закону України "Про охорону праці".
Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.
Працівник має право відмовитися вщ дорученої роооги, якщо творилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здо- ,в я або для людей, які його оточують, або для виробничого сере- довиша довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про не безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці.
Важливим документом у системі нормативного регулювання взаємовідносин між роботодавцем і працівником з першочергових соціальних питань, у тому числі з питань охорони праці, є колективний договір (угода).
Закон України "Про колективні договори і угоди" визначив правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців.
На рівні колективних підприємств, установ та організацій колективний договір, угода укладається профспілковим комітетом від імені трудового колективу з роботодавцем (власником даного підприємства тощо).
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання щодо:
змін в організації виробництва і праці; ^ забезпечення продуктивної зайнятості; ^ коригування і оплати праці; ■=> встановлення гарантій, компенсацій, пііьг; ^ режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; ^ умов охорони праці;
^ зміцнення виробничої і трудової дисципліни тощо.
Проект договору (угоди) повинен обговорюватись на зборах •конференції) трудового колективу і затверджуватись зборами •конференцією). Договір укладається в письмовій формі терміном
на 1 рік і поширюється на всіх працівників установи незалежно від того, чи є вони членами профспілки.
Законами України передбачено внесення комплексних заходів щодо організації безпечних і нешкідливих умов праці в колективні договори та визначення обов'язків сторін з цих заходів.
Колективний договір повинен обов'язково містити зобов'язання сторін щодо заходів захисту прав та соціальних інтересів осіб які потерпіли на виробництві від нещасних випадків або профзахворювань, а також утриманців і членів сімей загиблих.
Законом України "Про охорону праці" рекомендовано включати до розділу "Охорона праці" договору заходи із поліпшення умов праці інвалідів, жінок, підлітків, надання їм пільг за виконання вимог щодо охорони праці.
Згідно із Законом України "Про внесення змін і доповнень до Кодексу України про адміністративні правопорушення і Кримінального кодексу України " адміністративним правопорушенням вважається ухилення від участі в переговорах щодо укладання, зміни або заповнення колективного договору, угоди; порушення строків переговорів або ухилення від переговорів роботодавців, уповноважених трудових колективів, або незабезпечення роботи комісій із представників сторін з укладення, зміни або доповнень колективного договору, і передбачає накладення на порушника штрафу в розмірі десяти мінімальних заробітних плат.
УВАГА! Порушення чи невиконання колективного договору особами роботодавців, уповноваженим трудового колективу, представниками трудових колективів передбачає накладання штрафу у розмірі до ста мінімальних заробітних плат.
Ненадання особами, які представляють роботодавців або інші уповноважені трудовим колективом органи, представникам трудових колективів інформації, необхідної для ведення колективних переговорів і здійснення контролю за виконанням колективних договорів, угод передбачає накладання штрафу у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.
Відповідно до Закону України "Про охорону праці" (ст.7 нової редакції), працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливи-
умовами праці, безоплатно забезпечуються —> лікувально- М" /і/ іактинним харчуванням, —» молоком або рівноцінними харчовими продуктами, —> газованою солоною водою, —> мають право на оточувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, —> скорочення тривалості робочого часу, —> додаткову оплачувану відпустку, —» пільгову пенсію, —> опіату праці)/ підвищеному розмірі ті інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством. У разі роз'їзного характеру роботи працівникові виплачується грошова компенсація на придбання лікувально-профілактичного харчування, молока або рівноцінних йому харчових продуктів на умовах, передбачених колективним договором.
На роботах зі шкідливими небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних зі забрудненням або несприятливими метеорологічними умовами, працівникам видаються безоплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту, а також мийні та знешкоджувальні засоби. Працівники, які залучаються до разових робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварій, стихійного лиха тошо, що не передбачені трудовим договором, повинні бути забезпечені зазначеними засобами.
Гарантії прав на охорону праці, проголошених Законом України "Про охорону праці", передбачають відшкодування шкоди у разі ушкодження здоров'я працівників або у разі їх смерті.
Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захво рювання, які спричинили втрату працездатності". Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору. За працівниками, які втратили працездатність у ів ЯЗКУ з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, зберігаються місце роботи (посада) та середня заро- °ІГНа плата на весь період до відновлення працездатності або до становлення стійкої втрати професійної працездатності. У разі не можливості виконання потерпілим попередньої роботи прово
дяться його навчання і перекваліфікація, а також працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій.
Час перебування на інвалідності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи зі шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах.
9.4. Охорона праці жінок, неповнолітніх та осіб зі зниженою працездатністю
Охорона праці жінок. Враховуючи фізіологічні особливості жіночого організму, з метою охорони материнства і дитинства, чинне законодавство України передбачає для жінок певні пільги, переваги і додаткові гарантії. Так, законодавством заборонено:
% застосування праці жінок на важких роботах і на роботах зі шкідливими або небезпечними умовами праці, на підземних роботах, крім деяких підземних робіт (нефізичних робіт або робіт, пов'язаних з санітарним та побутовим обслуговуванням);
& зшучення жінок до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми, відповідно до переліку важких робіт і робіт зі шкідливими і небезпечними умовами праці, граничних норм підіймання і переміщення важких речей, що затверджуються спеціально уповноваженим центральнім органом виконавчої влади у галузі охорони здоров'я.
Залучення жінок до робіт у нічний час не допускається, за винятком тих галузей народного господарства, де це викликано необхідністю і дозволяється як тимчасовий захід (ст. 175 КЗпП).
У законодавстві про охорону праці приділена значна увага наданню пільг вагітним жінкам і жінкам, які мають дітей віком до трьох років. Таких жінок заборонено залучати до роботи у нічний час, до надурочних робіт і робіт у вихідні дні, а також направляти у відрядження (ст. 176 КЗпП). Крім цього, жінки, що мають дітей віком від трьох до чотирнадцяти років або дітей-інвалідів, не мо
жуть залучатися до надурочних робіт або направлятися у відрядження без їх згоди (ст. 177 КЗпП). Вагітним жінкам, відповідно до медичного висновку, знижують норми виробітку, норми обслуговування, або вони переводяться на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, зі збереженням середнього заробітку за попередньою роботою (ст. 178 КЗпП).
		 Граничні норми підіймання і переміщення важких
речей жінками
-—► підіймання і переміщення вантажів за чергування з іншою роботою (до 2 разів на годину) -10 кг;
підіймання і переміщення вантажів постійно протягом робочої зміни - 7 кг;
сумарна вага вантажу, який переміщується протягом кожної години робочої зміни, не повинна перевищувати; * з робочої поверхні - 350 кг; * з підлоги -175 кг.
Відповідно до Закону України " Про відпустки " (ст. 17) на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 126 календарних днів (70 днів до і 56 днів після пологів). Після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та додаткова неоплачувана відпустка з догляду за дитиною до досягнення нею віку шести років. Час цих відпусток зараховується як в загальний, так і в безперервний стаж роботи і в стаж за спеціальністю (ст. 181 КЗпП).
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину-інва- ліда, за її бажан ням щорічно надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП).
Заборонено відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижу вати їм заробітну плату з мотивів, пов'язаних з вагітністю або наяв НІСТЮ дітей ВІКОМ ДО трьох років. Звільняти ЖІНОК, ЯКІ мають дітей віком до трьох (шести) років, з ініціативи роботодавця або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, але з обов'язковим працевлаштуванням (ст. 184 КЗпП).
Охорона праці неповнолітніх. Держава враховує певні фізичні фізіологічні та інші особливості неповнолітніх і виявляє турботу про здоров'я молодого покоління. Законодавчо це закріплено, зокрема, в ст. 43 Конституції України. Законом України "Про охорону праці" (ст. 11) заборонено застосування праці неповнолітніх, тобто осіб віком до вісімнадцяти років, на важких роботах і на роботах із шкідливими або небезпечними умовами праці, а також на підземних роботах. Міністерством охорони здоров'я України видано наказ від 31.03.1994 р. № 46, яким затверджено Перелік важких робіт та робіт зі шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких заборонено застосування праці неповнолітніх. Заборонено також залучати неповнолітніх до підіймання і переміщення речей, маса яких перевищує встановлені для них граничні норми. Граничні норми підіймання і переміщення важких речей неповнолітніми затверджені наказом МОЗ України від 22.03.1996 р. № 59 (табл. 9.1).
Таблиця 9.1
Граничні норми підіймання та переміщення важких речей неповнолітніми *
Календарний вік (років)	Граничні норми ваги вантажу (кг)	
	Короткочасна робота	Тривала робота	
	юнаки	дівчата	юнаки	дівчата	
14	5	2,5	_		
15	12	6	8,4	4,2	
16	14	7	11,2	5,6	
17	16	8	12,6	6,3	
* При мітка:
1. Короткочасна робота — це 1 — 2 підняття та переміщення вантажу. Тривало робота — це більше ніж 2 підняття та переміщення протягом однієї години робочого часу, встановленого для відповідної категорії підлітків.
, календарний вік визначається чиаіом повних років, що відраховуються віддати
народження
? у вагу вантажу включається вага тари і упаковки.
4 Докладне м'язове зусилля при утриманні або переміщенні вантажу з використанням засобів малої механізації не повинно перевищувати граничну норму ваги ванта жу і'ого тривалість — не більше Зхв, подальший відпочинок — не менше 2 хв.
Таблиця 9.2
Граничні норми сумарної ваги вантажу для підлітків у розрахунку на 1 годину робочого часу**
Календарний вік (років)	Сумарна вага вантажів (кг), що підіймаються (переміщуються) при виконанні роботи	
	з рівня робочої поверхні	3 підлоги	
	юнаки	дівчата	юнаки	дівчата	
14	10	5	7	3,5	
15	48	12	24	6	
16	160	40	80	20	
17	272	72	130	32	
** Примітка;
1.	Сумарна вага вантажу дорівнює добутку ваги вантажу на кількість його підйомів
(переміщень).
2.	Рівнем робочої поверхні вважається робочий рівень стола, верстата, конвеєра та ін.
3.	Висота підіймання не повинна перевищувати І метра.
4.	Відстань переміщення вантажу вручну не повинна перевищувати 5метрів.
Не допускається прийняття на роботу осіб, які не мають 16 років. Втім, як виняток, можуть прийматися на роботу особи, які досягнули віку 15 років за згодою одного з батьків або особи, що його замінює. Для підготовки молоді до продуктивної праці допускається прийняття на роботу учнів загальноосвітніх шкіл, професійно- технічних і середніх спеціальних навчальних закладів для виконання легкої роботи, яка не завдає шкоди здоров'ю і не порушує про- 11ссу навчання, у вільний від навчання час по досягненні ними 4 річного віку за згодою одного з батьків або особи, що його замі- 11 ю< (ст. 188 КЗпП).
Оборонено залучати неповнолітніх до нічних, надурочних робіт Га робіт У вихідні дні (ст. 192 КЗпП). Усі особи, які не досягнули 18
років, приймаються на роботу лише після попереднього медично ГО ОГЛЯДУ І В подальшому, ДО досягнення віку 2 1 року, щороку ПІДЛЯ гають обов'язковому медичному огляду (ст. 191 КЗпП).
Для неповнолітніх у віці від 16 до 17 років встановлено скорочений 36-годинний робочий тиждень, а для підлітків 14 — 15 років — 24-годинний. Заробітна плата працівникам, яким не виповнилось 18 років, за скороченої тривалості щоденної роботи виплачується в такому ж розмірі, як працівникам відповідних категорій за повної тривалості щоденної роботи (ст. 194 КЗпП).
Щорічні відпустки неповнолітнім надаються в літній час або, на їх бажання, в будь-яку іншу пору року (ст: 195 КЗпП). Тривалість такої відпустки — один календарний місяць.
За перший рік роботи щорічні відпустки повної тривалості надаються за заявою неповнолітнього працівника до настання шестимісячного терміну безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації (ст. 195 КЗпГІ).
Звільнення неповнолітніх з ініціативи роботодавця або уповноваженого ним органу допускається, крім додержання загального порядку звільнення, тільки за згодою районної (міської) комісії в справах неповнолітніх (ст. 198 КЗпП).
Заробітна плата неповнолітніх працівників за скороченої тривалості щоденної роботи виплачується в такому ж розмірі, як працівникам відповідних категорій за повної тривалості щоденної роботи.
Праця неповнолітніх працівників, допущених до відрядних робіт, оплачується за відрядними розцінками, встановленими для дорослих працівників, з доплатою згідно з тарифною ставкою за час, на який тривалість їх щоденної роботи скорочується порівняно з тривалістю щоденної роботи дорослих працівників.
Оплата праці учнів загальноосвітніх шкіл, професійно-техніч- них, а також студентів вищих навчальних закладів 1"—11 рівнів акредитації, які працюють у вільний від роботи час, здійснюється пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Підприємства можуть встановлювати учням доплати до заробітної плати (ст. 194 КЗпП).
Норми виробітку для неповнолітніх працівників встановлюються, виходячи з норм виробітку для дорослих працівників пропорційно скороченому робочому часу для осіб, що не досягнули віку 18 років 294
Для молодих працівників, які поступають на підприємство, в організацію після закінчення загальноосвітніх шкіл, професійно- технічних навчальних закладів, курсів, а також для тих, що пройшли навчання безпосередньо на виробництві, в передбачених законодавством випадках і розмірах та на визначені ним строки можуть затверджуватись знижені норми виробітку (ст. 193 КЗпГІ).
Законодавством передбачені певні гарантії щодо працевлаштування молоді. Так, для всіх підприємств і організацій встановлюється броня для прийняття на роботу і професійне навчання на виробництві молоді, яка закінчила загальноосвітні школи, професійні навчально-виховні заклади, а також інших осіб, яким не виповнилось 18 років.
Відмова у прийнятті на роботу і професійне навчання на виробництві таким особам, направленим в рахунок броні, заборонена.
Працездатній молоді — громадянам України віком від 15 до 28 років після закінчення або припинення навчання у загальноосвітніх, професійних навчально-виховних і вищих навчальних закладах, завершення професійної підготовки і перепідготовки, а також звільнення зі строкової військової або альтернативної (невійськової) служби надається перше робоче місце на строк не менше двох років.
УВАГА! Молодим спеціалістам - випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена роботодавцем, надається робота за фахом на період не менше
трьох років.
Для звільнення працівників, молодших 18 років, з ініціативи роботодавця необхідно, крім додержання загального порядку звільнення, одержати дозвіл районного (міського) відділу в спра- неповнолітніх. При цьому звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, здійснюється у виняткових випадках і Не ДопУскається без працевлаштування.
Го "агаДаємо, що п. 1 ст. 40 КЗпП передбачає розірвання трудово- Логовору з ініціативи роботодавця у випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У п. 2 цієї статті передбачено звільнення з причин виявленої невідповідності працівника посаді, яку він обіймає, або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають даній роботі. За п. 6 ст. 40 КЗпП звільняються працівники у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
Законодавством (ст. 199 КЗпП) також передбачено, шо трудовий договір з неповнолітнім, у тому числі і строковий, коли продовження його чинності загрожує здоров'ю неповнолітнього або порушує його законні інтереси, може бути розірваний на вимогу батьків, усиновителів і піклувальників неповнолітнього, а також державних органів та службових осіб, на яких покладено нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю.
Порядок трудового і професійного навчання неповнолітніх професіям, пов'язаним з важкими роботами і роботами зі шкідливими або небезпечними умовами праці, визначається положенням, яке затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з нагляду за охороною праці.
Вік, з якого допускається прийняття на роботу, тривалість робочого часу, відпусток та деякі інші умови праці неповнолітніх визначаються законом.
Охорона праці осіб зі зниженою працездатністю. Особами зі зниженою працездатністю є: інваліди, громадяни похилого віку та інші особи, які внаслідок травми чи захворювання під час виконання трудових обов'язків частково втратили працездатність і не можуть конкурувати на ринку праці з іншими працівниками.
* Інвалідами вважаються особи зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм, або особи з уродженими дефектами, що призводить до обмеження їх життєдіяльності, а отже, до потреби соціальної допомоги і захисту. Інвалідність, як ступінь втрати працездатності, визначається медико-соніальними експертним11 комісіями (МСЕК).
* Громадянами похилого віку визнаються: чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші, а також особи, яким до досягнення пенсійного віку залишилось не більше півтора року. Норми чинного законодавства України не тільки закріплюють для цієї категорії громадян право на працю нарівні з іншими громадянами, а й забезпечують державну підтримку них працівників шляхом встановлення для них додаткових гарантій.
З метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах зі звичайними умовами праці, в цехах і на дільницях, де застосовується праця інваліда, а також займатися індивідуальною трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
За працюючими пенсіонерами зберігається право на пенсію.
Зайнятість інвалідів забезпечується через встановлення квот прийому на роботу інвалідів, створення спеціальних робочих місць для них. З цією метою Кабінетом Міністрів України прийнято спеціальну постанову " Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів" від 3 травня 1995 року № 314, якою затверджене Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів.
Підбір робочого місця здійснюється органами Міністерства праці і соціальної політики України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів на підприємствах, де сталася інвалідність. При цьому повинні враховуватись побажання інваліда, наявність у нього професійних навичок і знань.
Відмова в укладенні трудового договору або просуванні по службі, звільнення з ініціативи роботодавця, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускаєть- Ся> за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, ° У разі, коли продовження трудової діяльності чи зміна її харак- ГеРУ та обсягу спричиняє погіршення здоров'я інваліда.
Інваліди війни мають право:	^Н
® на першочергове працевлаштування за спеціальністю відповідно до підготовки та висновків медико-соціальноїекспертизи- © переважне право на залишення на роботі за скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; ® на працевлаштування у разі ліквідації підприємства; ® інваліди війни мають право на щорічні відпустки повної три- всиюсті до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві, на використання щорічної .оплачуваної відпустки у зручний для них час, а також на одержання відпустки без збереження заробітної плати.
УВАГА! Законодавством заборонено залучати інвалідів без їх згоди до надточних робіт і робіт V нічний час.
У випадках, передбачених законодавством, на роботодавця покладається обов'язок організовувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів згідно з медичними рекомендаціями, встановлювати на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень (ст. 12 Закону України "Про охорону праці").
Підприємства, незалежно від форм власності і господарювання, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством.
9.5. Державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання
Завданням державного страхування від нещасного випадку на виробництві є:
проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров'ю застрахованих, викликаних умовами праці;
Ф відновлення здоров'я та працездатності потерпших на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань;
Ф відшкодування матеріальної та мора/іьної шкоди застрахованим і членам їх сімей.
Законодавство про страхування від нещасного випадку складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне страхування, КЗпП, Закону України "Про охорону праці", Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Останній був введений вдію і квітня 2001 р. Згідно з цим законом всі підприємства повинні реєструватися в регіональних управліннях виконавчої дирекції Фонду соціаііьного страхування (далі Фонд) і отримати страхове свідоцтво. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2000 р. № 1423 "Про затвердження Порядку визначення страхових тарифів для підприємств, установ та організацій на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання" виконавча дирекції Фонду визначає клас професійного ризику та страховий тариф. Розмір страхових внесків залежить від встановленого для підприємства класу професійного ризику (всього передбачено 20 класів; див. табл. 9.3).
Найбільші страхові внески, з урахуванням змін, внесених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2003 р. № 985, становлять 13,8% (найвищий клас), найменші - 0,8% (перший клас) від фактичних виплат на оплату праці найманих працівників !а к°жний відповідний місяць попереднього року, а з урахуванням Пільг внески можуть становити лише 0,2%.
Таблиця 9.3
Клас професійного ризику (Кпр.р.) основних галузей економіки та
видів робіт
Галузі економіки та види робіт	кпр.р.	
Освіта, культура, мистецтво, редакції та видавництва, фінанси, кредит, управління	1	
Інші види діяльності сфери матеріального виробництва	2	
Зв'язок, проектні та проектно-розвідувальні роботи	3	
Охорона здоров'я, фізична культура, лісохімічна промисловість	4	
Трубопровідний транспорт загального користування, інформаційно-обчислювальне обслуговування	5	
Наука і наукове обслуговування,житлово-комунальне господарство	6	
Торгівля і громадське харчування	7	
Електроенергетика, поліграфічна та целюлозно-паперова промисловості	8	
Легка та медична промисловості, сільське господарство	9	
Харчова, м'ясна та молочна промисловості	10	
Лісове господарство, нафтовидобувна та нафтопереробна промисловості	11	
Газова промисловість, автомобільне господарство	12	
Хімічна та деревообробна промисловості, залізничний транспорт	13	
Нафтохімічна промисловість, водний транспорт	14	
Машинобудування і металопереробка, кольорова металургія	15	
Будівництво (без урахування будівництва шахт)	16	
Чорна металургія	17	
Виробництво будівельних металовиробів	18	
Будівництво шахт, підземний видобуток руд чорних металів	19	
Видобуток вугілля підземним способом	20	
Функції Фонду соціального страхування:
® повністю відшкодовує шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, .вші-и'
чуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: допомогу в зв 'язку з тимчасовою непрацездатністю; одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; втрачений заробіток у разі тимчасової непрацездатності; пенсію з інвалідності; пенсію у зв 'язку з втратою годувальника; грошову суму за моральну шкоду;
& організовує поховання померлого, оплачуючи пов'язані з цим витрати;
& організовує лікування потерпілих, їх перекваліфікацію, працевлаштування осіб з відновленою працездатністю;
■я надає допомогу інва/іідам у вирішенні соціально-побутових питань, організовує їх участь у громадському житті тощо.
Діяльність Фонду не обмежена лише реабілітаційними заходами щодо потерпілих на виробництві та виплатою їм відповідних компенсацій. Фонд здійснює також заходи, спрямовані на запобігання нещасним випадкам, усунення загрози здоров'ю працівників,
у тому числі:
■=> надає допомогу підприємствам і організаціям у створенні та реалізації ефективної системи управління охороною праці;
перевіряє стан профілактичної роботи та охорони праці на підприємствах;
■=> бере участь: у розробленні та реалізації національної та галузевих програм поліпшення стану безпеки, умов праці та виробничого середовища; у здійсненні наукових досліджень у сфері охорони та медицини праці; у навчанні, підвищенні рівня знань працівників, які вирішують питання охорони праці; .у розробленні законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці; у розслідуванні групових нещасних випадків, нещасних випадків зі смертельними наслідками та з можливою інвалідністю, а також професійних захворювань;
виконує інші профілактичні заходи.
Основними принципами страхування від нещасного випадку є-
® паритетність держави, представників застрахованих осіб пщ роботодавців в управлінні страхуванням від нещасного випадку;
'-і своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком;
€ обов 'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю, а також добровільність такого страхування для осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян — суб'єктів підприємницької діяльності;
й надання державша гарантій реалізації застрахованими громадянами своїх прав;
сї обов'язковість сплати страхуваїїьником страхових внесків; формування та витрачання страхових коштів на солідарній основі; диференціювання страхового тарифу з урахуванням умов і стану безпеки праці, виробничого травматизму та професійної захворюваності на кожному підприємстві;
® економічна зацікавленість суб'єктів страхування в поліпшенні цільового використання коштів страхування від нещасного випадку.
Суб'єктами страхування від нещасного випадку є застрахова н і громадяни, а в окремих випадках — члени 'їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик.
Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (далі — працівник).
Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи.
Страховик — Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
Об'єктом страхування від нещасного випадку є житія застрахованого, його здоров'я та працездатність.
обов'язковому страхуванню від нещасного випадку підлягають:
1)	особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту); . ...
2)	учні та студенти навчальних закладів, клінічні ординатори,
аспіранти, докторанти, залучені до будь-яких робіт під час, перед ібо після занять; під час занять, коли вони набувають професійних навичок; у період проходження виробничої практики (стажування), виконання робіт на підприємствах;
3)	особи, які утримуються у виправних, лікувально-трудових, виховно-трудових закладах та залучаються до трудової діяльності на виробництві цих установ або на інших підприємствах за спеціальними договорами.
		
УВАГА!Для страхування від нещасного випадку на виробництві
не потрібно згоди або заяви працівника. Страхування
здійснюється в безособовій формі. \			У
Контроль за станом травматизму на підприємстві і професійними захворюваннями та за відрахуванням страхових внесків здійснюють страхові експерти Фонду соціального страхування. Великі страхові внески значно погіршують фінансове становище підприємства. Це змушує роботодавця постійно дбати про стан охорони праці, удосконалювати виробництво, щоб мати пільги і низький страховий ризик.
Права страхових експертів:
—	безперешкодно і в будь-який час відвідувати підприємства з метою проведення перевірки або участі у роботі відповідних комісій;
—	подавати роботодавцям пропозиції про усунення порушень вимог нормативно-правових актів з питань профілактики нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань;
~ вносити роботодавцям подання, а органам виконавчої влади та державного нагляду за охороною праці пропозиції щодо упровадження необхідних санкцій або притягнення до відповідальності посадових осіб, які допусти,їй ці порушення, а також
Р. М. Івах, Я. І. Бедріи, Б. О. Биінськіш, М. М.Козяр. ОСНОВИ ОХОРОНИ ПРА ЦІ
про заборону подальшої експлуатації робочих місць, дільниць і цехів, робота яких загрожує здоров'ю або життю працівників;
—	отримувати від посадових осіб і керівників підприємств-стра- хувальників, установ та організацій пояснення щодо виявлення недоліків і заходів з їх усунення у разі, коли їх рівень призводить до підвищення витрат Фонду на відшкодування шкоди потерпілим і соціальні послуги;
—	брати участь у роботі комісій з питань охорони праці підприємств та у перевірці знань з охорони праці працівників підприємств.
Отже, із прийняттям Закону України "Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" створена система соціального страхування, яка надійно захищає працівників, шо постраждали на виробництві, надає їм широкий спектр соціальних послуг, заохочує роботодавця займатися покращанням умов та безпеки праці.
9.6. Відповідальність за порушення законодавства про охорону праці
Дисциплінарна відповідальність полягає у накладанні дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ст. 147 КЗпП встановлено такі дисциплінарні стягнення: догана, звільнення з роботи. Право накладати дисциплінарні стягнення на працівників має орган, який користується правом прийняття на роботу цього працівника. Дисциплінарне стягнення може бути накладене за ініціативою органів, що здійснюють державний і громадський контроль за охороною праці. За кожне порушення може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. ПіД час обрання дисциплінарного стягнення необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, об-
ічвини, за яких вчинено проступок, попередню роботу прапів-
ИИ Адміністративна відповідальність накладається на посадових осіб винних в порушеннях законодавства про охорону праці у вигляді грошового штрафу.
'Згідно зі ст. 43 Закону України "Про охорону праці" максимальний розмір штрафу не може перевищувати п'яти відсотків місячного фонду заробітної плати юридичної чи фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.
Несплата юридичними чи фізичними особами, які відповідно до законодавства використовують найману працю, штрафу тягне за собою нарахування на суму штрафу пені у розмірі двох відсотків за кожний день прострочення. Застосування штрафних санкцій до посадових осіб і працівників за порушення законів та інших нормативно-правових актів з охорони праці здійснюється відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Особи, на яких накладено штраф, вносять його в касу підприємства за місцем роботи. Рішення про стягнення штрафу може бути оскаржене в місячний строк у судовому порядку. Кошти від застосування штрафних санкцій до юридичних чи фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, посадових осіб і працівників, визначених цією статтею, зараховуються до Державного бюджету України.
За порушення законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці, створення перешкод у діяльності посадових осіб органів Держнаглядохоронпраці, а також представників профспілок, їх організацій та об'єднань винні особи притягуються до дисциплінарної, адміністративної, матеріальної, кримінальної відповідальності згідно з законом.
Право накладати адміністративні стягнення з причин, зазначених у ст. 43 Закону України "Про охорону праці", мають службові °соби Держнаглядохоронпраці. Адміністративній відповідальності Підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.
Матеріальна відповідальність включає відповідальність як пра- пвника, так і власника (роботодавця). Уст. 130 КЗгіГ! зазначаєть
ся, іцо працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству (установі) через порушення покладених на них обов'язків, в тому числі і внаслідок порушення правил охорони праці. Матеріальна відповідальність встановлюється лише за пряму дійсну шкоду і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству (установі) винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди. Матеріальна відповідальність може бути накладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Роботодавець або уповноважена ним особа (орган) несе, матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду працівникові незалежно від наявності вини, якшо не доведе, що шкода заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Збитки у зв'язку з порушеннями законодавства про охорону праці можуть включати відшкодування потерпілому втраченого заробітку, одноразову допомогу, додаткові витрати на лікування, протезування, якщо потерпілий залишився живим, а також витрати на поховання в разі смерті погерпілого, одноразову допомогу на сім'ю та на утриманців.
Кримінальна відповідальність настає, якшо порушення вимог законодавства та інших нормативних актів, про охорону праці створило небезпеку для житія або здоров'я громадян. Суб'єктом кримінальної відповідальності з питань охорони праці може бути будь- яка службова особа підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, а також громадянин — роботодавець чи уповноважена ним особа. Кримінальна відповідальність визначається у судовому порядку.
9.7. Громадський контроль за дотриманням законодавства про охорону праці
Відповідно до Закону України "Про охорону праці" (ст. 41) громадський контроль за дотриманням законодавства про охорону праці здійснюють:
*	трудові колективи через обраних ними уповноважених;
*	професійні спілки — в особі своїх виборчих органів і представників.
Уповноважені трудових колективів з питань охорони праці, їх основні обов'язки і права. Інститут уповноважених трудових колективів з питань охорони праці створюється на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності, видів їх діяльності та чисельності працюючих для здійснення громадського контролю за дотриманням законодавства про охорону праці. Діяльність уповноважених проводиться на підставі "Положення про роботу уповноважених трудових колективів з питань охорони праці", яке розробляється відповідно до Типового положення і затверджується загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства.
Уповноважені з питань охорони праці обираються на загальних зборах (конференції) колективу підприємства або цеху, дільниці з числа досвідчених та ініціативних працівників на строк дії повноважень органу самоврядування трудового колективу. Працівник, який згідно з посадовими обов'язками відповідає за організацію безпечних та нешкідливих умов праці, не може бути уповноваженим з питань охорони праці. Чисельність останніх визначається рішенням загальних зборів (конференції) трудового колективу залежно від конкретних умов виробництва та необхідності забезпечення безперервного громадського контролю за станом безпеки та умов праці в кожному виробничому підрозділі. Уповноважені, в місячний термін після обрання, за рахунок власника проходять навчання з питань охорони праці відповідно до програми, розробленої службою охорони праці підприємства, погодженої з органом самоврядування трудового колективу та профспілкою і затвердженої керівником підприємства.
^ воі обов'язки уповноважені з питань охорони праці викону- ■°гь, як правило, в процесі виробництва, безпосередньо на своїй Дільниці, зміні, бригаді. Уповноважені з питань охорони праці не Р'лше одного разу на рік звітують про свою роботу на загальних °Рах (конференції) трудового колективу, котрим вони обрані.
Відповідно до Типового положення уповноважені з питань охорони праці, з метою створення безпечних і нешкідливих умов праці на виробництві, оперативного усунення виявлених порушень здійснюють контроль за:
—	виконанням вимог законодавчих та нормативних актів про охорону праці;
—	забезпеченням працівників інструкціями, положеннями з охорони праці, які діють в межах підприємства, та дотримання їх вимог працівниками;
—	своєчасним і правильним розслідуванням, документальним оформленням й обліком нещасних випадків та професійних захворювань;
—	використанням фонду охорони праці підприємства за його призначенням та інше.
Уповноважені з охорони праці можуть і повинні залучатися до розроблення розділу "Охорона праці" колективних договорів та угод, комплексних перспективних планів з охорони праці, до роботи в комісіях з питань атестації робочих місць. Вони беруть участь:
в комісіях з розслідування професійних захворювань і нещасних випадків на виробництві, якщо потерпший не є членом профспілки;
^ у вирішенні питання про зниження розміру одноразової допомоги потерпіюму від нещасного випадку у разі невиконання працівником вимог нормативних документів про охорону праці;
■=> у розгляді факту наявності виробничої ситуації, небезпечноі для здоров 'я чи життя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища, у разі відмови працівника виконувати з цих причин доручену йому роботу.
Тема Планове і нормативне регулювання охорони праці
Права уповноваженого з охорони праці
			 безперешкодно перевіряти стан безпеки і гігієни праці,
дотримання працівниками нормативних актів про охорону праці на об 'єктах, підприємствах чи у виробничому підрозділі, колектив якого його обрав;
		► вносити в спеціально заведену для цього книгу
обов 'язкові для розгляду роботодавцем (керівником структурного підрозділу) пропозиції щодо усунення виявлених порушень;
	► вимагати від майстра, бригадира чи іншого керівника
виробничого підрозділу припинення роботи на робочому місці у разі створення загрози життю або здоров 'ю працівників;
		«■ вносити пропозиції про притягнення до
відповідальності працівників, які порушують нормативні акти про охорону праці.
Гарантії для уповноважених з питань охорони праці щодо звільнення їх з роботи з ініціативи власника або притягнення до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності передбачені у колективному договорі. Уповноважений може бути відкликаний до закінчення терміну своїх повноважень у разі незадовільного їх виконання тільки за рішенням загальних зборів (конференції) трудового колективу який його обирав.
Повноваження і права профспілок у здійсненні контролю за дотриманням законодавства про охорону праці. Законом України "Про охорону праці" (ст. 41) на профспілки покладено чимало повноважень в галузі охорони праці, виконання яких вони здійснюють через свої виборчі органи та своїх представників. Головною метою і завданням представників профспілок є захист прав та законних інтересів працівників у сфері охорони праці, надання їм практичної допо- Моги у вирішенні цих питань.
Відповідно до Закону України "Про охорону праці" представни- Ки профспілок беруть участь у вирішенні таких основних питань:
® в опрацюванні національної, галузевих і регіональних програм покращання стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, а також відповідних угод з питань покращання умов і безпеки праці;
® в опрацюванні державних міжгалузевих і галузевих нормативних актів про охорону праці;
^ в опрацюванні власником комплексних заходів для досягнення встановлених нормативів з охорони праці;
1®р у розслідуванні нещасних випадків і профзахворювань, у тому числі спеціаііьних розслідуваннях за участю фахівців з охорони праці вищих профорганів, у розробці заходів щодо їх попередження;
ф у підготовці разом з роботодавцем подання про визначення і затвердження трудовим колективом порядку оплати та розмірів одноразової допомоги працівникам, які потерпіли на виробництві, а також про порядок зменшення цієї допомоги за наявності вини працівника у нещасному випадку;
у розробці пропозицій для вісіючення їх в угоду з питань охорони праці колективного договору;
в організації соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у порядку і на умовах, що визначаються законодавством і колективним договором (угодою, трудовим договором);
® у визначенні Кабінетом Міністрів України порядку перегляду і збільшення тарифів на соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань залежно від рівня виробничого травматизму і ступеня шкідливості умов праці;
« • у роботі комісій з питань охорони праці підприємств, з атестації посадових осіб на знання ними нормативних актів про охорону праці, з приймання в експлуатацію нових і реконструйованих об'єктів виробничого призначення на відповідність
їх вимогам нормативних актів про охорону праці, з атестації робочих місць за умовами праці.
Безпосередніми виконавцями функцій профспілок на підприємствах, зг ідно із Законом України " Про охорону праці"є профспілкові/її комітет, його комісія з питань охорони праці, цехові комітети, профгрупи і громадські інспектори з охорони праці. Функції і обов'язки цих громадських формувань і їх права викладені у відповідних положеннях, затверджених президією Федерації профспілок України від 20 вересня 1994 р.
Відповідно до " Типового положення про роботу уповноважених трудових колективів" уповноважені з охорони праиі можуть бути одночасно і представниками профспілок з питань охорони праці. В той же час за рішенням трудового колективу обов'язки уповноважених можуть бути покладені на громадських інспекторів з охорони праці профспілок.
Разом з тим необхідно зазначити, що профспілковий комітет має дешо ширші права. Зокрема він має право внести власнику, державним органам управління подання з будь-якого питання охорони праці га домагатися від них аргументованої відповіді. Більше того, відповідно до ст. 45 КЗпП на вимогу профспілкового комітету, який підписав за дорученням трудового колективу колективний договір, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір (контракт) з будь-яким керівником або усунути його із займаної посади, якщо він порушує законодавство про працю і не виконує заходи або вимоги колективного договору, у тому числі і з питань охорони праці.
Значною є роль профспілкових комітетів щодо профілактики травматизму та професійних захворювань. На засіданнях своїх колективних органів вони розглядають причини нещасних випадків, особливо з важкими наслідками, і дають принципову оцінку діяльності власника щодо підвищення рівня безпеки праці на виробництві. Важливою функцією профспілкового комітету є захист 'нтересів членів профспілки та інших працівників (на їх прохання) ПіД час розгляду конфліктних ситуацій з будь-яких питань охоро- Ни праці.
У разі загрози життю або здоров'ю працівників професійні спілки мають право вимагати від роботодавця негайного припинення робіт на робочих місцях, виробничих дільницях, у цехах та інших структурних підрозділах або на підприємствах чи виробництвах фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, загалом на період, необхідний для усунення загрози життю або здоров'ю працівників.
Професійні спілки також мають право: <=> на проведення незалежної експертизи умов праці, а також об'єктів виробничого призначення, що проектуються, будуються чи експлуатуються, на відповідність їх нормативно-правовим актам про охорону праці;
<=> брати участь у розслідуванні причин нещасних випадків і професійних захворювань на виробництві та надавати свої висновки про них;
■=> вносити роботодавцям, державним органам управління і нагляду подання з питань охорони праці та отримувати від них аргументовану відповідь.
УВАГА! Уразі відсутності професійної спілки на підприємстві громадський контроль за дотриманням законодавства про охорону праці здійснює уповноважена найманими працівниками особа.
Уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці мають право:
-у- безперешкодно перевіряти на підприємствах виконання вимог щодо охорони праці;
вносити обов 'язкові для розгляду роботодавцем пропозиції про усунення виявлених порушень нормативно-правових актів з безпеки і гігієни праці.
Для виконання цих обов'язків роботодавець за свій рахунок організовує навчання, забезпечує необхідними засобами і звільняє уповноважених найманими працівниками осіб з пи
тань охорони праці від роботи на передбачений колективним договором строк зі збереженням за ними середнього заробітку.
Не можуть бути ущемлені будь-які законні інтереси працівників у зв'язку з виконанням ними обов'язків уповноважених найманими працівниками осіб з питань охорони праці, їх звільнення або притягнення до дисциплінарної чи матеріальної відповідальності здійснюється лише за згодою найманих працівників у порядку, обумовленому колективним договором.
Якщо уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці вважають, що профілактичні заходи, вжиті роботодавцем, є недостатніми, вони можуть:
& звернутися по допомогу до органу державного нагляду за охороною праці;
& вони також мають право брати участь і вносити відповідні пропозиції під час інспекційних перевірок підприємств чи виробництв фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують наішану працю, цими органами.
* Уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці діють відповідно до Типового положення, що затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики.

Тема 10
ДЕРЖАВНЕ УПРАВЛІННЯ ОХОРОНОЮ ПРАЦІ В УКРАЇНІ

10.1. Органи державного управління охороною
праці
Державне управління охороною праці здійснюють: Ф Кабінет Міністрів України;
® спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з нагляду за охороною праці (Держнаглядохоронпраці);
® міністерства та інші центральні органи виконавчої влади;
® Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування.
Компетенція Кабінету Міністрів України в галузі охорони праці:
" забезпечує реалізацію державної політики в галузі охорони праці;
подає на затвердження Верховною Радою України загальнодержавну програму поліпшення стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища;
^ спрямовує і координує діяльність міністерств, інших центральних органів виконавчої влади щодо створення безпечних і здорових умов праці та нагляду за охороною праці;
встановлює єдину державну статистичну звітність з питань охорони праці.
З метою координації діяльності органів державного управління охороною праці створюється Національна рада з питань безпечної життєдіяльності населення, яку очолює віце-прем'єр-міністр України.
Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади в галузі охорони праці:
® проводять єдину науково-технічну політику в галузі охорони праці;
® розробляють і реалізують гаїу зеві програми поліпшення стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища за участю профспілок;
© здійснюють методичне керівництво діяльністю підприємств ганузі з охорони праці;
® укладають з відповідними гааузевими профспілками угоди з питань поліпшення умов і безпеки праці;
® беруть участь в опрацюванні та перегляді нормативно-право- вих актів з охорони праці;
® організовують навчання і перевірку знань з питань охорони праці;
® створюють у разі потреби аварійно-рятувальні служби, здійснюють керівництво їх діяльністю, забезпечують виконання інших вимог законодавства, що регулює відносини у сфері рятувальної справи;
© здійснюють відомчий контроль за станом охорони праці на підприємствах галузі.
Для координації, вдосконалення роботи з охорони праці і контролю за цією роботою в міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади створюються структурні підрозділи з охорони праці. Спеціально уповноважений центральний орган виконав- 101 ВлаДи з питань праці та соціальної політики:
^ забезпечує проведення державної експертизи умов праці з залученням служб санітарного епідеміологічного нагляду спеціаль
но уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі охорони здоров 'я;
визначає порядок та здійснює контроль за якістю проведення атестації робочих місць щодо їх відповідності нормативно- правовим актам з охорони праці.
Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з нагляду за охороною праці (Держнаглядохоронпраці):
■=> здійснює комплексне управління охороною праці на державному рівні, реалізує державну політику в цій галузі та здійснює контроль за виконанням функцій державного управління охороною праці міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади. Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування;
■=> розробляє за участю міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Фонду соціачьного страхування від нещасних випадків, всеукраїнських об'єднань роботодавців та профспілок загальнодержавну програму поліпшення стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і контролює її виконання;
<=> здійснює нормотворчу діяльність, розробляє та затверджує правила, норми, положення, інструкції та інші нормативно- правові акти з охорони праці або зміни до них;
■=> координує роботу міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, інших суб'єктів підприємницької діяльності в галузі безпеки, гігієни праці та виробничого середовища;
<=> одержує безоплатно від міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів статистики, підприємств, інших суб'єктів підприємницької діяльності відомості та інформацію, необхідні для виконання покладених на нього завдань;
бере участь у міжнародному співробітництві та в організації виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, вивчає, узагальнює і поширює світовий досвід з цих питань, опрацьовує та подає у встановленому порядку пропозиції щодо удосконалення і поступового наближення чинного законодавства про охорону праці до відповідних Міжнародних та європейських норм.
Рішення, прийняті Держнаглядохоронпраці в межах його компетенції, є обов'язковими для виконання всіма міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади. Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, які відповідно до законодавства використовують найману працю.
Рада міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації в галузі охорони праці:
■*}■ забезпечують виконання законів та реалізацію державної політики в гсмузі охорони праці;
формують за участю представників профспілок, Фонду соціального страхування від нещасних випадків і забезпечують виконання цільових регіональних програм поліпшення стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, а також заходів з охорони праці у складі програм соціально -економічного і культурного розвитку регіонів;
забезпечують соціальний захист найманих працівників, зокрема зайнятих на роботах зі шкідливішії та небезпечними умовами праці, вживають заходів до проведення атестації робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці;
"Ф- вносять пропозиції щодо створення регіональних (комунальних) аварійно-рятувальних служб для обслуговування відповідних територій та об'єктів комунальної власності;
здійснюють контроль за дотриманням суб'єктами підприємницької діяльності нормативно-правових актів про охорону праці.
Для виконання зазначених функцій у складі Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій створюються структурні підрозділи з охорони праці, що діють згідно з типовим положенням, яке затверджується Кабінетом Міністрів України, а також на громадських засадах ради з питань безпечної життєдіяльності населення.
Органи місцевого самоврядування в галузі охорони праці:
^ затверджують цільові регіональні програми поліпшення стану безпеки, умов праці та виробничого середовища, а також заходи з охорони праці у складі програм соціально-економічного і культурного розвитку регіонів;
^ приймають рішення щодо створення комунальних аварійно-ря- туваїьних служб для обслуговування відповідних територій та об'єктів комунальної власності. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують належне утримання, ефективну і безпечну експлуатацію об'єктів житлово-кому- нального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, дотримання вимог щодо охорони праці працівників, зайнятих на цих об'єктах.
Для виконання зазначених функцій, сільська, селищна, міська рада створює у складі свого виконавчого органу відповідний підрозділ або призначає спеціаліста з охорони праці.
Повноваження в галузі охорони праці асоціацій, корпорації!, концернів та інших об'єднань визначаються їх статутами або договорами між підприємствами, які утворили об'єднання. Для виконання делегованих об'єднанням функцій в їх апаратах створюються служби охорони праці.
Фундаментальні та прикладні наукові дослідження з проблем охорони праці, ідентифікації професійної небезпечності організуються в межах загальнодержавної та інших програм з цих питань і
проводяться науково-дослідними інститутами, проектно-конст- рукторськими установами та організаціями, вищими навчальними закладами та фахівцями.
Державний нагляд за дотриманням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють:
Ф спеціо/іьно уповноважений центральний орган виконавчої влади з нагляду за охороною праці;
Ф спеціально уповноважений державний орган з питань радіаційної безпеки;
Ф спеціально уповноважений державний орган з питань пожежної безпеки;
Ф спеціально уповноважений державний орган з питань гігієни праці.
Органи державного нагляду за охороною праці не залежать від будь-яких господарських органів, суб'єктів підприємництва, об'єднань громадян, політичних формувань, місцевих державних адміністрацій і органів місцевого самоврядування, не є підзвітні і підконтрольні їм. Діяльність органів державного нагляду за охороною праці регулюється Законом України "Про охорону праці", законами України "Про використання ядерної енергії і радіаційну безпеку" (39/95-ВР), "Про пожежну безпеку" (3745-14), "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення" (4004-12), іншими нормативно-правовими актами та положеннями про ці органи, шо затверджуються Президентом України або Кабінетом Міністрів України.
Посадові особи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці мають право:
® безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства (об'єкти), виробництва фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та здійснювати в присутності роботодавця або його представника перевірку додержання законодавства з питань, віднесених до їх компетенції;
& одержувати від роботодавця і посадових осіб письмові чи усні пояснення, висновки експертних обстежень, аудитів, матеріали та інформацію з відповідних питань, звіти про рівень і стан профілактичної роботи; причини порушень законодавства та вжиті заходи щодо їх усунення;
® видавати в установленому порядку роботодавцям, керівникам та іншим посадовим особам юридичній та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевим державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування обов'язкові для виконання приписи (розпорядження) про усунення порушень і недоліків в галузі охорони праці, охорони надр, безпечної експлуатації об'єктів підвищеної небезпеки;
забороняти, зупиняти, припиняти, обмежувати експлуатацію підприємств, окремих виробництв, цехів, дільниць, робочих місць, будівель, споруд, приміщень, випуск та експлуатацію машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів праці, виконання певних робіт, застосування нових небезпечних речовин, реалізацію продукції, а також скасовувати або припиняти дію виданих ними дозволів і ліцензій до усунення порушень, які створюють загрозу життю працівників;
ф притягати до адміністративної відповідальності працівників, винних у порушенні законодавства про охорону праці;
® надсилати роботодавцям подання про невідповідність окремих посадових осіб займаній посаді, передавати матеріали органам прокуратури для притягнення цих осіб до відповідальності згідно з законом.
Рішення посадових осіб Держнаглядохоронпраці за необхідності обґрунтовуються результатами роботи та висновками експертно- технічних центрів, дослідних, випробувальних лабораторій та інших підрозділів (груп) технічної підтримки, шо функціонують у
складі органів державного нагляду за охороною праці відповідно до завдань інспекційної служби або створюються і діють згідно з ■законодавством як незалежні експертні організації. Наукова підтримка наглядової діяльності здійснюється відповідними науково-дослідними установами. Посадові особи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці є державними службовцями і на них поширюється дія Закону України "Про державну службу". Вони несуть відповідальність згідно з законом за виконання покладених на них обов'язків. Посадові особи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці мають право носити формений одяг, зразки якого затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Посадовим особам спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці держава гарантує соціальний захист.
Працівники правоохоронних органів надають допомогу посадовим особам органів державного нагляду у виконанні ними службових обов'язків та вживають заходів щодо припинення незаконних дій осіб, які:
® перешкоджають виконувати ці обов'язки; вдаються до погроз, шантажу;
® завдають тілесні ушкодження посадовим особам органів державного нагляду або членам їх сімей;
завдають шкоди їх майну.
За особами, які звільнені з посад в органах державного нагляду за віком або через хворобу чи каліцтво, а також за членами сім'ї або Утриманцями загиблої під час виконання службових обов'язків посадової особи зберігається право на пільги згідно зі законодавством.
УВАГА! Пенсійне забезпечення посадових осіб органів державного нагляду здійснюється згідно з законодавством за рахунок держави.
10.2. Державні нормативні акти про охорону
праці
В Україні створені і функціонують державні нормативні акти з охорони праці, які внесені до Державного реєстру. Цей Реєстр виданий Держнаглядохоронпраці в 1997 р. і постійно поновлюється. Зміни у Реєстрі ДНАОІІ публікуються в журналі "Охорона праці".
*	Державні нормативні акти про охорону праці (ДНАОІІ) — це
правша, стандарти, норми, положення, інструкції та інші документи, яким надано чинність правових норм, обов'язкових для виконання.
Законодавством передбачено, що, залежно від сфери дії, ДНАОІІ можуть бути міжгалузевими або галузевими.
*	Державний міжгалузевий нормативний акт про охорону праці
— це ДНАОП загальнодержавного користування, дія якого поширюється на всі підприємства, установи, організації народного господарства України незалежно від їх відомчої (галузевої) приналежності та форм власності.
*	Державний галузевий нормативний акт про охорону праці —-
це ДНАОП, дія якого поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форм власності, що належать до певної галузі.

З метою машинної обробки державні нормативні акти про охорону праці повинні кодуватися відповідно до схем на рис. 10.1 та рис. Ю.2. Група для міжгалузевих нормативних актів має цифрове позначення залежно від державних органів, які їх затвердили. Наприклад, 0.00 — Держнаглядохоронпраці, 0.03 — Міністерство охорони здоров'я, 0.04 — Держатомнагляд, 0.05 — Міністерство праці, 0.06 — Держстандарт тошо. Група для міжгалузевих нормативних актів має цифрове позначення відповідно до класифікатора, складеного па основі "Загального ісіасифікатора галузей народного господарства " Держкомстату України. Наприклад, 1.1.10 — електроенергетика, 1.3.10 — хімічна промисловість, 2.1.20 — тваринництво та птахівництво, 5.1.11 — залізничний транспорт, 7.1.30 — громадське харчування.
днаоп ххх - х.хх. - хх
Скорочена назва нормативного акта		1
Група відповідно до класифікатора	
галузей народного господарства
Вид нормативного акта 	
Порядковий номер (у межах даного виду)	
Рік затвердження" 	
Рис. 10.2. Схема кодування для галузевих нормативних актів
Види державних нормативних актів про охорону праці (в уніфікованій формі для однакового застосування) мають таке цифрове позначення:
Правила	-1	Інструкції, керівництва.		
Стандарти	-2	вказівки	-5	
Норми	-3	Рекомендації, вимоги	-6	
Положення, статути	-4	Технічні умови безпеки	-7	
		Переліки, інші	-8	
Державні нормативні акти (ДНАОГІ) необхідно відрізняти від відомчих документів про охорону праці (ВДОП), які можуть розроблятися на їх основі і затверджуватися міністерствами, відом-
ствами України або асоціаціями, концернами та іншими об'єднаннями підприємств з метою конкретизації вимог ДНАОП залежно від специфіки галузі.
За роки розбудови незалежної України розроблена низка державних стандартів України (ДСТУ).
В галузі охорони праці розроблені такі стандарти: ДСТУ 2293-99 "Охорона праці. Терміни та визначення основних понять"; ДСТУ 2272-93 "Пожежна безпека. Терміни та визначення"; ДСТУ 3038-95 "Гігієна. Терміни та визначення основних понять" та деякі інші, які повинні замінити ще частково діючі стандарти (ГОСТи, ССБТ), розроблені ще за часів СРСР.
Державні стандарти Системи стандартів безпеки праці (ГОСТи, ССБТ) колишнього СРСР застосовуються на території України до їх заміни іншими нормативними документами, якщо вони не суперечать чинному законодавству України.
Відповідно до Угоди про співробітництво в галузі охорони праці, укладеної керівниками урядів держав СНД у грудні 1994 р., стандарти ССБТ надалі визнаються Україною як міждержавні стандарти за узгодженим переліком, що переглядається в міру необхідності з урахуванням національного законодавства держав СНД та результатів спільної роботи, спрямованої на удосконалення Системи стандартів безпеки праці.
Вимоги щодо охорони праці регламентовані також державними стандартами України з питань безпеки праці, будівельними та санітарними нормами і правилами, правилами улаштування електроустановок (СН), нормами технічного проектування та іншими нормативними актами, виходячи зі сфери їх дії. Перелік основних нормативних актів з охорони праці, рекомендованих під час вивчення курсу, наведено в списку використаної та рекомендованої літератури.
* Нормативно-правові акти з охорони праці — це правила, норми, регламенти, положення, стандарти, інструкції та інші документи, обов'язкові для виконання.
Опрацювання та прийняття нових, перегляд і скасування чинних нормативно-правових актів з охорони праці проводяться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої вла-
Тема 10. Державне управління охороною праці в Україні
ди з нагляду за охороною праці за участю професійних спілок і фонду соціального страхування від нещасних випадків та за погодженням з органами державного нагляду за охороною праці. Санітарні правила та норми затверджуються спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі охорони здоров'я.
Нормативно-правові акти з охорони праці переглядаються в міру впровадження досягнень науки і техніки, що сприяють поліпшенню безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, але не рідше одного разу на десять років. Стандарти, технічні умови та інші документи на засоби праці і технологічні процеси повинні включати вимоги щодо охорони праці і погоджуватися з органами державного нагляду за охороною праці.
У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці роботодавець зобов'язаний повідомити про це відповідний орган державного нагляду за охороною праці. Він може звернутися до зазначеного органу з клопотанням про встановлення необхідного строку для виконання заходів щодо приведення умов праці на конкретному виробництві чи робочому місці до нормативних вимог.
Г

УВАГА.' Нормативно-правові акти з охорони праці є обов'язковими для виконання у виробничих майстернях, лабораторіях, цехах, на дільницях та в інших місцях трудового і професійного навчання, облаштованих у будь-яких
навчальних закладах.
Відповідний орган державного нагляду за охороною праці розглядає клопотання роботодавця, проводить за потреби експертизу запланованих заходів, визначає їх достатність і за наявності підстав може, як виняток, прийняти рішення про встановлення іншого строку застосування вимог нормативних актів з охорони праці. Роботодавець зобов'язаний невідкладно повідомити зацікавлених працівників про рішення зазначеного органу державного нагляду за охороною праці.
Організація охорони праці на зазначених об'єктах, а також порядок розслідування та обліку нещасних випадків з учнями і сту
т
дентами під час трудового та професійного навчання у навчальних закладах визначаються центральним органом виконавчої влади в галузі освіти та науки за погодженням з відповідним профспілковим органом.
До учнів і студентів, які проходять трудове і професійне навчання (виробничу практику) на підприємствах під керівництвом їх персоналу, застосовується законодавство про охорону праці у такому ж порядку, що й до працівників підприємства.
10.3. Міжнародне співробітництво України у галузі охорони праці
Основні напрямки міжнародного співробітництва України у галузі охорони праці:
—	вивчення, узагальнення та впровадження світового досвіду з організації охорони праці, покращання умов та техніки безпеки;
—	участь у міжнародних інституціях із соціально-трудових питань та у роботі їх органів;
—	отримання консультацій зарубіжних експертів та технічної допомоги у питаннях вдосконалення законодавчої та нормативної бази охорони праці;
—	проведення та участь у міжнародних наукових чи науково- практичних конференціях та семінарах;
—	підготовка кадрів з охорони праці за кордоном.
Україна активно співпрацює з Міжнародною Організацією Праці (МОП) — однією з найдавніших міжурядових організацій, яка була утворена ше у 1919 р. У 1946 р. МОП стала першою спеціалізованою установою ООН. Як член МОП (з 1954 р.) Україна ратифікувала 5 з 181 конвенції, прийнятих на цей час МОП.
З 1996 р. в Україні реалізується проект МОП "Мобілізація підприємств і працівників на запобігання зловживанню шкідливими речовинами в країнах Центральної та Східної Європи".
Плідне співробітництво налагоджене між Україною та Європейським союзом в галузі охорони праці.
В рамках програми Тасі» здійснюється робота над проектом "Сприяння у забезпеченні охорони праці в Україні (з метою підвищення рівня ефективності)". Основні напрямки цього проекту:
& удосконалення нормативної бази в галузі охорони праці;
& створення інформаційного центру агітації та пропаганди з питань охорони праці;
& відпрацювання механізму економічних розрахунків на підприємстві, спрямованих на створення безпечних і здорових умов праці працівником.
В межах Угоди про міжнародне співробітництво в галузі охорони праці Україна разом із іншими державами СНД проводить спільну роботу щодо удосконалення Системи стандартів безпеки праці (ССБІ1), узгодження та розробки нормативної бази в галузі охорони праці для країн СНД.

Тема 11
ОРГАНІЗАЦІЯ ОХОРОНИ ПРАЦІ НА ВИРОБНИЦТВІ

11.1. Управління охороною праці та обов'язки
роботодавця
Управління охороною праці здійснює роботодавець — власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган та фізична особа, яка використовує найману працю.
Роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до норма- тивно-правових актів, а також забезпечити догримання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Згідно зі ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець:
-ф- створює відповідні службі/ і призначає посадових осіб, які забезпечують вирішення конкретних питань охорони праці, затверджує інструкції про їх обов'язки, права та відповідальність за виконання покладених на них функцій, а також контролює їх дотримання;
-Ф розробляє за участю сторін колективного договору і реалізує комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та підвищення існуючого рівня охорони праці;
забезпечує виконання необхідних профілактичних заходів відповідно до обставин, що змінюються;
-ф- впроваджує прогресивні технології, досягнення науки і техніки, засоби механізації та автоматизації виробництва, вимоги ергономіки, позитивний досвід з охорони праці тощо;
-у- забезпечує належне утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом;
забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювать, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин;
організовує проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінку технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вживає заходів щодо усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я виробничих факторів;
■Ф- розробляє і затверджує положення, інструкції, інші сікти з охорони праці, що діють у межах підприємства (далі — акти підприємства) та встановлюють правша виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці;
здійснює контроль за дотриманням працівниками технологічних процесів, правші поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці;
"Ф організовує пропаганду безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці;
-у- вживає термінових заходів для допомоги потерпшім, залучає за необхідності професійні аварійно-рятувальні формування у разі виникнення на підприємстві аварій та нещасних випадків.
УВАГА! Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Отже, чинне законодавство зобов 'язує його забезпечити функціонування системи управління охороною
праці.
* Система управління охороною праці (СУОП) — це сукупність органів управління підприємством, які на підставі комплексу нормативної документації проводять цілеспрямовану, планомірну діяльність щодо здійснення завдань і функцій управління з метою забезпечення здорових, безпечних і високопродуктивних умов праці.
Створення СУОП здійснюється шляхом послідовного визначення мети і об'єкта управління, завдань і заходів щодо охорони праці, функцій і методів управління, побудови організаційної структури управління, складання нормативно-методичної документації. Головна мета управління охороною праці — створення здорових, безпечних і високопродуктивних умов праці, поліпшення виробничого побуту, запобігання травматизму і профзахворюванням.
У спрощеному вигляді СУОП становить сукупність органа (суб'єкта) та об'єкта управління, шо зв'язані між собою каналами передачі інформації.
Суб'єктом управління в СУОП на підприємстві загалом є керівник (головний інженер), а в цехах, на виробничих дільницях і в службах — керівники відповідних структурних підрозділів і служб.
Організаційно-методичну роботу з управління охороною праці, підготовку управлінських рішень і контроль за їх своєчасною реалізацією здійснює служба охорони праці підприємства, що підпорядкована безпосередньо керівнику підприємства (головному інженеру).
Суб'єкт управління аналізує інформацію про стан охорони праці в структурних підрозділах підприємства та приймає рішення,
спрямовані на приведення фактичних показників охорони праці у відповідність з нормативними. Об'єктом управління в СУОП є діяльність структурних підрозділів та служб підприємства із забезпечення безпечних і здорових умов праці на робочих місцях, виробничих дільницях, цехах та підприємства загалом.
Якшо на підприємстві функціонує автоматизована система управління (АСУ), то СУОП є складною частиною або підсистемою АСУ.
Зміст управління охороною праці визначається функціями управління.
* Під функціями управління охороною праці слід розуміти сукупність об'єктивно необхідних та раціональних дій, спрямованих на забезпечення безпеки праці.
До таких дій належать:
© контроль стану охорони праці як процесу одержання, сприйняття, опрацювання інформації про стан безпеки праці і видання її для прийняття управлінських рішень;
© оцінка діяльності посадових осіб згідно з кількісними критеріями стану охорони праці;
© визначення порядку стимулювання посадових осіб за успіхи і виявлення недоліків у роботі щодо забезпечення безпеки праці і профілактики профзахворювань та виробничого травматизму;
© розроблення, прийняття та виконання управлінських рішень.
Практичне виконання функцій управління охороною праці базується на таких обов'язкових принципах:
© пріоритет життя та здоров'я людини (працівника) відносно результатів виробничої діяльності підприємства;
© впровадження принципу «передбачати випадок і попереджувати його»;
© колегіальність в обговоренні питань безпеки праці і особиста відповідальність за прийняття рішень та їх наслідки;
© безперервний характер процесу управління;
© гласність контролю і прийнятих щодо нього управлінських рішень.
11.2. Служба охорони праці на підприємстві Завдання і функції служби охорони праці на підприємстві
Згідно з Законом України "Про охорону праці" служба охорони праці створюється роботодавцем для організації виконання правових, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних, соціально- економічних і лікувально-гірофілактичних заходів, спрямованих на запобігання нещасним випадкам, професійним захворюванням і аваріям у процесі праці.
Основні завдання служби охорони праці
	► навчання працівників безпечним методам праці та пропаганда
питань охорони праці;
	». забезпечення безпечності технологічних процесів, виробничого
устаткування, будівель і споруд;
	►	нормалізація санітарно-гігієнічних умов праці;
	*■	забезпечення працівників засобами індивідуального захисту;
	►	забезпечення оптимальних режимів праці та відпочинку;
	►	організація лікувально-профілактичного обслуговування;
*	професійний добір працівників з окремих професій;
	* удосконалення нормативної бази з питань охорони праці.
Служба охорони праці входить до структури підприємства, установи, організації як одна з основних виробничо-технічних служб і підпорядковується безпосередньо роботодавцю.
332
Ліквідація служби охорони праці допускається тільки в разі ліквідації підприємства чи припинення використання найманої праці фізичною особою.
Служба охорони праці залежно від чисельності працівників може функціонувати як самостійний структурний підрозділ або у вигляді групи спеціалістів чи одного спеціаліста, у тому числі за сумісництвом.
Служба охорони праці комплектується спеціалістами, які мають вишу освіту та стаж роботи за профілем виробництва не менше З років. Обмеження не стосується: щодо виробничого стажу ~ осіб, які мають спеціальну освіту з охорони праці; за рівнем освіти — осіб, які прийняті на посаду до затвердження Типового положення.
УВАГА! Перевірка знань з питань охорони праці працівників служби
охорони праці проводиться в установленому порядку до початку виконання ними своїх функціональних обов'язків та періодично, один
раз на три роки.
На підставі Типового положення з урахуванням специфіки виробництва опрацьовуються та затверджуються роботодавцем Положення про службу охорони праці підприємств, установ і організацій ".
Положення про службу охорони праці міністерства, державного комітету, концерну, корпорації та іншого об'єднання підприємств, створених за галузевим принципом, узгоджується з Державним комітетом України з нагляду за охороною праці.
Працівники служби охорони праці у своїй діяльності керуються законодавством про працю, міжгалузевими і галузевими нормативними актами з охорони праці і "Положенням про службу охорони праці підприємств, установ і організацій". Працівники служби охорони праці мають право видавати керівникам установ, підприємств, організацій та їх структурних підрозділів обов'язкові для виконання приписи щодо усунення наявних недоліків.
Припис спеціаліста з охорони праці, у тому числі про зупинення робіт, може скасувати в письмовій формі лише роботодавець, якому підпорядкована служба охорони праціі
Працівники служби охорони праці не можуть бути притягнені до виконання функцій, не передбачених Законом "Про охорону праці" та Типовим положенням.
Служба охорони праці створюється на підприємствах, у виробничих і науково-виробничих об'єднаннях, корпоративних, колективних та інших організаціях виробничої сфери з числом працюючих 50 і більше осіб.
В установах, організаціях невиробничої сфери та в навчальних закладах власниками також створюються служби охорони праці.
За своїм посадовим становишем та умовами оплати праці керівник служби охорони праці прирівнюється до керівників основних виробничо-технічних служб підприємства.
Такий принцип зберігається під час визначення посадового становища та окладів інших працівників служби охорони праці.
Основні функції служби охорони праці
—► опрацьовує ефективну цілісну систему управління охороною праці, сприяє удосконаленню діяльності у цьому напрямку кожного структурного підрозділу і кожної посадової особи;
—► проводить оперативно-методичне керівництво роботою з охорони праці;
—► складає разом зі структурними підрозділами підприємства комплексні заходи щодо досягнення встановлених нормативів безпеки, гігієни праці та виробничого середовища (підвищення існуючого рівня охорони праці, якщо встановлені норми досягнуті), а також розділ «Охорона праці» у колективному договорі, проводить для працівників ввідний інструктаж з питань охорони праці;
—► організовує забезпечення працівників правилами, стандартами, нормами, положеннями, інструкціями та іншими нормативними актами з охорони праці;
—*■ проводить паспортизацію цехів, дільниць, робочих місць щодо відповідності їх вимогам охорони праці;
—► веде облік, аналіз нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, а також шкоди від цих подій;
—готує статистичні звіти підприємства з питань охорони праці;
—* розробляє перспективні та поточні плани роботи підприємства щодо створення безпечних та нешкідливих умов праці;
—*■ організовує роботу методичного кабінету охорони праці, пропаганду безпечних та нешкідливих умов праці шляхом проведення консультацій, оглядів, конкурсів, бесід, лекцій, розповсюдження засобів наочної агітації, оформлення інформаційних стендів тощо;
—► допомагає комісії з питань охорони праці підприємства в опрацюванні необхідних матеріалів та реалізації іїрекомендацій;
—► забезпечує підвищення кваліфікації і перевірку знань посадових осіб з питань охорони праці.
розслідуванні нещасних випадків та аварій;
формуванні фонду охорони праці
підприємства і розподілі його коштів;

роботі комісії з питань охорони праці підприємства;
'роботі комісії по введенню в дію закінченого будівництва, відремонтованого або модернізованого устаткування;
*• розробці положень, інструкцій, інших нормативних актів про охорону праці, що діють в межах підприємства;
>роботі постійно діючої комісії з питань атестації робочих місць за умовами праці.
Служба охорони праці:
-> сприяє впровадженню у виробництво досягнень науки і техніки, у тому числі ергономіки і прогресивних технологій, сучасних засобів колективного та індивідуального захисту працюючих, захисту населення і навколишнього середовища;
-у- розглядає листи, заяви та скарги працюючих з питань охорони праці; надає методичну допомогу керівникам структурних підрозділів підприємства у розробці заходів з питань охорони праці;
-у- готує проекти наказів та розпоряджень з питань охорони праці, загальних для всього підприємства;
-ф- розглядає факти наявності виробничих ситуацій, небезпечних для життя чи здоров'я працівників або людей, які їх оточують, і навколишнього природного середовища, у разі відмови з цих причин працівників від виконання дорученої їм роботи.
Служба охорони праці контролює:
Ф дотримання чинного законодавства, міжгалузевих, гшузевих та інших нормативних актів, виконання працівниками посадових інструкцій з питань охорони праці;
® виконання приписів органів державного наг/іяду, пропозицій та подань уповноважених трудових колективів і профспілок з питань охорони праці, використання за призначенням коштів фонду охорони праці;
® відповідність нормативним актам про охорону праці машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів, технологічних процесів, засобів протиаварійного, колективного та інди- відусиїьного захисту працівників; наявність технологічної документації на робочих місцях;
@ своєчасне проведення навчання та інструктажів працівників, атестації та переатестації з питань безпеки праці посадових осіб та осіб, які виконують роботи підвищеної небезпеки,
а також дотримання вимог безпеки під час виконання цих робіт;
Ф забезпечення працівників засобами індивідуаіьного захисту, лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, мийними засобами, санітарно-побутовими приміщеннями; організацію питного режиму, надання працівникам передбачених законодавством піїьг, і компенсацій, пов'язаних з важкими та шкідливими умовами праці;
Ф використання праці неповнолітніх, жінок та інвалідів згідно з чинним законодавством;
Ф проходження попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах та роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є необхідність)' професійному доборі; проходження щорічних обов'язкових медичних оглядів осіб віком до 21 року;
Ф виконання заходів, наказів, розпоряджень з питань охорони праці, а також заходів щодо усунення причин нещасних випадків і аварій, які визначені у актах розслідування;
® здійснює зв'язок з медичними закладами, з науковими та іншими організаціями з питань охорони праці, організовує впровадження їх рекомендацій.
Спеціалісти служби охорони праці мають право:
Ь представляти роботодавця в державних та громадських установах під час розгляду питань охорони праці;
Ь безперешкодно в будь-який час відвідувати виробничі об'єкти, структурні підрозділи підприємства, зупиняти роботу виробництв, дільниць, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва у разі порушень, які створюють загрозу життю або здоров'ю працівників;
Ь отримувати від посадових осіб необхідні відомості, документи і пояснення (письмово чи усно) з питань охорони праці; перевіряти стан безпеки, гігієни праці та виробничого середовища на об'єктах підприємства, видавати керівникам перевіреного об'єкту, цеху, виробництва обов'язковий для виконання припис;
*Ь вимагати від посадових осіб відсторонення від роботи працівників, які не пройшли медичного огляду, навчання, інструктажу, перевірки знань з охорони праці, не мають допуску до відповідних робіт або порушують нормативні акти про охорону праці;
Ь надсилати роботодавцю подання про притягнення до відповідальності працівників, які порушують вимоги щодо охорони праці;
Ь порушувати клопотання про заохочення працівників, котрі беруть активну участьу підвищенні безпеки та поліпшенні умов праці.
Працівники служби охорони праці підприємств, об'єднань, міністерств, інших центральних та місцевих органів державної виконавчої влади несуть персональну відповідальність за:
® невідповідність прийнятих ними рішень вимогам чинного законодавства з охорони праці;
® невиконання своїх функціональних обов'язків, передбачених Положенням про службу охорони праці та посадовими інструкціями;
© недостовірність та несвоєчасність підготовки статистичних звітів з охорони праці;
© низьку якість проведеного ними розслідування нещасних випадків на виробництві.
Структура та чисельність служби охорони праці
На підприємствах, в установах, організаціях служби охорони праці повинні комплектуватися, як правило, спеціалістами такого профілю:
-ф- інженерами відповідної спеціальності;
-Ф фахівцями з питань гігієни праці;
■Ф юристами, котрі спеціалізуються на питаннях законодавства про охорону праці.
—- \ УВАГА! При службі охорони праці може створюватись лабораторія, яка здійснює контроль за наявністю шкідливих
виробничих факторів па робочих місцях. ч	.	у
11.3. Комісія з питань охорони праці
Комісія з питань охорони праці підприємства може створюватися згідно із Законом України "Про охорону праці" (ст. 16) на підприємствах, в організаціях, господарствах з кількістю працюючих 50 і більше чоловік незалежно від форм власності та видів господарської діяльності.
* Комісія є постійно діючим консультативно-дорадчим органом трудового колективу та роботодавця або уповноваженого ним органу і створюється з метою залучення представників роботодавця та трудового колективу (безпосередніх виконавців робіт, представників профспілок) до співробітництва в галузі управління охороною праці на підприємстві, узгодженого вирішення питань, що виникають у цій сфері.
Рішення про доцільність створення комісії, її кількісний та персональний склад, строк повноважень приймається трудовим колективом на загальних зборах (конференції) за поданням роботодавця, органу трудового колективу та профспілкового комітету.
Загальні збори (конференція) затверджують Положення про комісію з питань охорони праці підприємства, яке розробляється за участю сторін на основі Типового положення.
Комісія формується на засадах рівного представництва осіб від власника та трудового колективу.
До складу Комісії від роботодавця входять спеціалісти з безпеки і гігієни праці, виробничої, юридичної та інших служб підприємства.
До складу Комісії від трудового колективу рекомендуються працівники усіх професій, уповноважені трудових колективів з питань охорони праці, представники профспілки (профспілок).
Комісія у своїй діяльності керується законодавством про працю, міжгалузевими і галузевими нормативними актами з охорони праці, а також Положенням про комісію з питань охорони праці підприємства.
Основні завдання Комісії
	захист законних прав та інтересів працівників у сфері охорони
праці;
	► підготовка на основі аналізу стану безпеки та умов праці на
виробництві рекомендацій власнику та працівникам щодо профілактики виробничого травматизму та професійних захворювань, практичної реалізації принципів державної політики — в галузі охорони праці на підприємстві;
	► узгодження шляхом двосторонніх консультацій позицій сторін у
вирішенні практичних питань у сфері охорони праці з метою забезпечення поєднання інтересів держави, власника та трудового колективу, кожного працівника, запобігання конфліктам;
	► вироблення пропозицій щодо включення до колективного договору
окремих питань з охорони праці та використання коштів фонду охорони праці підприємства.
Комісія має право
	►звертатися до власника або уповноваженого ним органу,
органу самоврядування трудового колективу, профспілкового комітету з пропозиціями щодо регулювання відносин у сфері охорони праці;
	створювати робочі групи з числа членів комісій для
вироблення узгоджених рішень з конкретних питань охорони праці із залученням до їх складу на договірній основі за погодженням сторін відповідних фахівців, експертів, інспекторів державного нагляду за охороною праці;
	одержувати від окремих працівників, служб
підприємства, профспілкового комітету (комітетів) інформацію, необхідну для виконання функцій і завдань, передбачених Типовим положенням;
встановлювати ступінь вини потерпілого та винуватця (в т. ч. і власника) нещасного випадку в порядку, що визначається трудовим колективом за поданням власника та профспілкового комітету, під час вирішення питання про розмір одноразової допомоги, коли нещасний випадок стався внаслідок невиконання потерпшим вимог нормативних актів про охорону праці і факт наявності його вини встановлено комісією з розслідування нещасних випадків;
	здійснювати контроль за дотриманням вимог
законодавства з питань охорони праці безпосередньо на робочих місцях, забезпечення працівників засобами колективного та індивідуального захисту, змиваючими та знешкоджуючими засобами, лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою підсоленою водою та станом використання санітарно-побутових приміщень тощо;
* знайомитись з будь-якими Матеріалами з питань охорони праці, аналізувати стан умов і безпеки праці на підприємстві, виконання відповідних програм і колективних договорів;
	► вільного доступу на всі дільниці виробництва і
обговорення з працівниками питань охорони праці.
Комісія може делегувати своїх представників для участі:
@ у розв'язуванні разом з представниками державного нагляду за охороною праці конфліктів, пов'язаних з відмовою працівника виконувати доручену роботу з мотивів небезпечної для його здоров'я чи життя виробничої ситуації на підприємстві, де відсутня профспілкова організація;
® в обговоренні питань охорони праці власником або уповноваженим ніш органом, профспілковим комітетом чи органом самоврядування трудового колективу (за погодженням з цими органами).
Члени Комісії виконують свої обов'язки, як правило, на громадських засадах. Під час залучення до окремих перевірок, проведення навчання вони можуть звільнятися від основної роботи на передбачений колективним договором термін зі збереженням за ними середнього заробітку.
Комісія здійснює свою діяльність на основі планів, що розробляють на квартал, півріччя чи рік і затверджуються нею.
Рішення Комісії оформлюються протоколами і мають рекомендаційний характер, впроваджуються в життя наказами роботодавця. За незгоди роботодавця з рекомендаціями Комісії він дає аргументовану відповідь.
Комісія не менше одного разу на рік звітує про свою роботу на загальних зборах (конференції) трудового колективу.
11.4. Стимулювання охорони праці
Законом України "Про охорону праці" передбачене економічне стимулювання охорони праці (ст. 25). Зокрема до працівників підприємства можуть застосовуватися будь-які заохочення за активну участь та ініціативу у здійсненні заходів щодо підвищення безпеки та покращання умов праці. Види заохочень визначаються колективним договором (угодою). За розрахунку розміру страхового внеску для кожного підприємства Фондом соціального страхування від нещасних випадків, за умови досягнення належною
гану охорони прані і зниження рівня або відсутності травматизму •професійної захворюваності внаслідок здійснення роботодавцем ' ідповідних профілактичних заходів, може бути встановлено знижку до нього або надбавку до розміру страхового внеску за високий рівень травматизму і професійної захворюваності та незалежний сган охорони праці. Розрахунок розміру страхового внеску із застосуванням знижок та надбавок для кожного підприємства проводиться відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.
Порядок пільгового оподаткування коштів, спрямованих на заходи щодо охорони праці, визначається чинним законодавством про оподаткування.
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про охорону праці" роботодавець повністю відшкодовує збитки іншим юридичним і фізичним особам та державі на загальних підставах у зв'язку зі завданням шкоди під час порушення вимог щодо охорони праці. Роботодавець відшкодовує витрати на проведення робіт з рятування потерпілих під час аварії та ліквідації її наслідків, на розслідування і проведення експертизи причин аварії, нещасного випадку або професійного захворювання, на складання санітарно-гігієнічної характеристики умов праці осіб, які проходять обстеження щодо наявності професійного захворювання, а також інші витрати, передбачені законодавством.
За порушення нормативних актів про охорону праці, невиконання розпоряджень посадових осіб органів державного нагляду за охороною праці юридичні та фізичні особи, які відповідно до законодавства використовують найману працю, притягуються органами державного нагляду за охороною праці до сплати штрафу у порядку, встановленому законом.
Штрафні санкції, а також виплати, що повинні здійснюватися Роботодавцем у випадку незадовільної роботи з охорони праці, наявності фактів травмування працівників та профзахворювань, до- 0111 ь значні, тому змушують власника або уповноважений ним орган замислитись, що краще: зазнавати величезних збитків, котрі інко
ли можуть призвести до повного банкрутства, не займаючись охороною праці, чи своєчасно вкласти прийнятні кошти у профілактичні заходи, зберігши при цьому життя та здоров'я людей та не конфліктуючи із Законом.
Безумовно, роботодавець обере другий варіант, оскільки перелік штрафних санкцій та інших економічних втрат підприємства, як уже зазначалося, містить:
® штрафи, що накладаються на роботодавця органами державного нагляду за охороною праці;
® штрафи за кожний нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання;
® відшкодування шкоди, одноразову допомогу та всі інші виплати особам, котрі потерпші на виробництві, або членам сімей та утриманцям загиблих;
Ф виплати тим підприємствам, установам, яким завдано шкоду (внаслідок випуску небезпечної техніки, неякісного проектування виробничого об'єкта, нового устаткування);
® компенсацію лікарням, іншим медичним та оздоровчим закладам витрат на лікування та реабілітацію потерпілих працівників, на надання їм санаторно-курортних послуг;
® компенсацію витрат органів соціального забезпечення на виплату пенсій; інвалідам праці;
® витрати на проведення рятувальних робіт під час аварій та нещасних випадків, на проведення розслідування та експертизи їх причин, на ритуальні послуги під час поховання загиблих, на складання санітарно-гігієнічної характеристики робочого місця працівника, котрий одержав професійне захворювання.
Значними є також витрати на пільги та компенсації, передбачені чинним законодавством і колективними договорами, за важкі та шкідливі умови праці, вони теж повинні враховуватися власником у загальній сумі економічних втрат, що мають місце на даному підприємстві через недостатню увагу до вирішення проблем охорони праці.
Отже, серед стимулюючих заходів, передбачених Законом, слід відзначити:
^ створення спеціальних фондів охорони праці на державному, галузевому, регіональному рівнях і на підприємствах та встановлення вимоги щодо неоподаткування коштів цих фондів;
визначення можливості запровадження пільгового оподаткування, цільових витрат на заходи щодо охорони праці;
о започаткування принципів диференціації внесків на державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань із застосуванням заохочувальних тарифів для підприємств з належною організацією роботи і високим рівнем охорони праці (і, навпаки, каральних, тобто збільшених тарифів — для підприємств з незадовільним станом умов і безпеки праці);
о заходи індивідуального заохочення працівників за активну роботу та ініціативу у вирішенні проблем охорони праці (повинні відображатися у колективному договорі і включати підвищення розміру заробітної плати, призначення премії, в тому числі запровадження спеціальних премій за досягнення в галузі безпеки праці, разових — за конкретно виконану роботу, винахідництво і раціоналізаторські пропозиції; різні види морального заохочення).
Законом забезпечено більш надійний захист прав та соціальних інтересів працівників, насамперед осіб, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві або від профзахворювання.
11.5. Фінансування охорони праці
Відповідно до ст. 19 Закону України "Про охорону праці" фінансування охорони праці здійснюється роботодавцем. Працівник не Несе ніяких витрат на заходи щодо охорони праці. На підприємствах, в галузях, на регіональному та державному рівні створюються фонди охорони праці відповідно до Положення про державний,
галузеві, регіональні фонди охорони праці та фонди охорони праці підприємств (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09. 03. 1999 р. № 335).
Управління державним фондом охорони праці здійснює Держнаглядохоронпраці. Кошти державного фонду охорони праці використовуються на виконання національної програми покращання стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, а також інших найважливіших робіт з охорони праці відповідно до переліку заходів, що можуть здійснюватись за рахунок фондів охорони праці.
Управління галузевими фондами охорони праці здійснюється міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, концернами, корпораціями, іншими об'єднаннями, що створені за галузевим принципом та здійснюють координацію діяльності підприємств з питань охорони праці. Кошти галузевих фондів використовуються на виконання погоджених з Держнаглядохоронпраці галузевих програм, покращання стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, а також інших найважливіших робіт відповідно до визначеного переліку.
Управління регіональними фондами охорони праці здійснюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними. Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Кошти регіональних фондів використовуються на виконання погоджених з територіальними органами Держнаглядохоронпраці регіональних програм покращання стану безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, а також інших найважливіших робіт відповідно до визначеного переліку.
Роботодавці або уповноважені ними органи визначають порядок управління фондами підприємств, призначають відповідальних за це осіб. Кошти фондів підприємств використовуються на виконання комплексних заходів, що забезпечують досягнення встановлених нормативів з охорони праці, а також на подальше підвищення рівня охорони праці на виробництві відповідно до визначеного переліку.
Держнаглядохоронпраці здійснює загальний контроль за надходженням і витрачанням за призначенням коштів фондів.
Державний, галузеві, регіональні фонди і фонди підприємств формуються за рахунок:
ч* добровільних перерахувань підприємств з прибутку, що залишається у їх розпорядженні;
коштів підприємств, повернених за отриману раніше допомогу на становлення і розвиток спеціалізованих виробництв, науково-технічних центрів, творчих колективів та експертних груп, якщо це передбачено умовами угоди про їх надання;
& коштів інших фондів, громадських організацій, що надійшли в порядку надання допомоги, а також інших надходжень.
Крім того, до державного, галузевих і регіональних фондів спрямовуються кошти, одержані від застосування до підприємств штрафів за порушення нормативних актів про охорону праці, невиконання розпоряджень посадових осіб органів державного нагляду за охороною праці з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища, нещасні випадки на виробництві та випадки професійних захворювань, що сталися з вини підприємств, а також штрафів, накладених на посадових осіб і працівників, винних у порушенні вимог щодо охорони праці. Кошти від оплати вищезгаданих штрафів перераховуються підприємствами до державного фонду в розмірі 50% загальної суми штрафу, до галузевого та регіонального фондів — по 25%. Відповідальність за перерахування коштів до відповідних фондів покладається на власників підприємств або уповноважені ними органи.
Для підприємств незалежно від форм власності або фізичних осіб, які використовують найману працю, витрати на охорону праці становлять не менше 0,5% від суми реалізованої продукції.
На підприємствах, що утримуються за рахунок бюджету, витрати иа охорону праці передбачаються в державному або місцевих бюджетах і становлять не менше 0,2% від фонду оплати праці.
Суми витрат з охорони праці, шо належать до валових витрат юридичної чи фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю, визначаються згідно з переліком заходів та засобів з охорони праці, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
11.6. Нормативні акти, що діють у межах підприємства
Роботодавець або уповноважені ними органи розробляють на основі ДНАОП і затверджують власні положення, інструкції або інші нормативні акти про охорону праці, що діють в межах підприємства, установи, організації. Відповідно до рекомендацій Держнаглядохоронпраці щодо застосування "Порядку опрацювання і затвердження власником нормативних актів про охорону праці, що діють на підприємстві", затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 12 грудня 1993 р. № 132, до основних нормативних актів підприємства належать:
—	Положення про систему управління охороною праці на підприємстві.
—	Положення про службу охорони праці підприємства.
—	Положення про комісію з питань охорони праці підприємства.
—	Положення про роботу уповноважених трудового колективу з питань охорони праці.
—	Положення про навчання, інструктаж і перевірку знань працівників з питань охорони праці.
—	Положення про організацію і проведення первинного та повторного інструктажів, а, також пожежно-технічного мінімуму.
—	Наказ про порядок атестації робочих місць щодо їх відповідності нормативним актам про охорону праці.
—	Положення про організацію попереднього і періодичного медичних оглядів працівників.
—	Положення про санітарну лабораторію підприємства.
—	Інструкції з охорони праці для працівників за професіями і видами робіт.
—	Інструкції про порядок зварювання і проведення інших вогневих робіт на підприємстві.
—	Загаїьнооб'єктові та цехові інструкції про заходи пожежної безпеки.
—	Перелік робіт з підвищеною небезпекою.
—	Перелік посад посадових осіб підприємства, які зобов'язані проходити попередню і періодичну перевірку знань з охорони праці.
—	Наказ про організацію безкоштовної видачі працівникам певних категорій л і кувально - профіл акт ичного харчування.
—	Наказ про організацію безкоштовної видачі молока або інших рівноцінних харчових продуктів працівникам підприємства, що працюють у шкідливих умовах.
—	Наказ про порядок забезпечення працівників підприємства спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту.
Виходячи зі специфіки виробництва та вимог чинного законодавства. роботодавець затверджує нормативні акти з вищезазначеного списку та інші, що регламентують питання охорони праці.
11.7. Навчання з питань охорони праці
До кола обов'язків роботодавця входить організація навчання, перевірки знань і проведення інструктажу з питань охорони праці для всіх працівників під час прийняття на роботу і в процесі роботи, в тому числі і у випадках переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві. Вперше у законодавчій практиці України власникові поставлено за обов'язок забезпечити навчання працівників прийомам та методам надання першої допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки за виникнення аварій. Порядок і види навчання, інструктажів, порядок перевірки знань з охорони праці всіх працівників встановлені " Типо
вим положенням про навчання, інструктаж і перевірку знань працівників з питань охорони праці", затвердженим наказом Держнаглядохоронпраці України від 4 квітня 1994 р. №30.
На підприємствах на основі Типового положення й з урахуванням специфіки виробництва та вимог галузевих нормативних актів про охорону праці розробляються і затверджуються їх власниками відповідні положення підприємств та щорічні плани-графіки навчання і перевірки знань працівників з охорони праці, з якими вони всі повинні бути ознайомлені. Відповідальність за організацію цієї роботи на підприємстві покладається на його власника, а в структурних підрозділах — на керівників цих підрозділів.
Контроль за її своєчасним проведенням здійснює служба охорони праці або працівники, на котрих покладені ці обов'язки власником підприємства.
Навчання та перевірка знань з питань охорони праці працівників під час підготовки, перепідготовки, здобуття нової професії, підвищення кваліфікації на виробництві організовуються працівниками служби кадрів або іншими спеціалістами, яким доручена ця робота. У відповідних навчальних програмах повинне передбачатися теоретичне (обсягом не менше 20 годин) та практичне навчання.
Працівники, зайняті на роботах з підвищеною небезпекою або там, де є потреба у професійному доборі, повинні проходити попереднє спеціальне навчання і один раз на рік перевірку знань відповідних нормативних актів про охорону праці. Перелік таких робіт затверджується Державним комітетом України з нагляду за охороною праці.
Підготовка працівників для робіт з підвищеною небезпекою згідно з Переліком робіт, затвердженим наказом Держнаглядохоронпраці України від 30 листопада 1993 року № 123, та працівників, зайнятих на роботах, що потребують професійного добору згідно з Переліком, затвердженим спільним наказом Міністерства охорони здоров'я України та Держнаглядохоронпраці від 23 вересня 1994 р. № 263/121, включаючи і роботи щодо обслуговування електроустановок, вантажопідіймальних кранів, котлів та посудин, що пра
цюють під тиском, газового господарства, проведення підривних робіт тощо проводиться тільки в навчальних закладах (професійно-технічних, навчально-курсових тощо). При цьому порядок навчання неповнолітніх професіям, що пов'язані з важкими роботами та роботами з шкідливими або небезпечними умовами праці, визначений у Положенні, затвердженому наказом Держнаглядохо- ронпраці від ЗО грудня 1994 р. № 130.
Дисципліна загального курсу "Основи охорони праці" вивчається учнями професійних навчально-виховних закладів в обсязі 30 годин. Крім цього, специфічні питання охорони праці, пов'язані з виконанням робіт з підвищеною небезпекою, вивчаються з вивченням технології виробництва.
Надалі на виробництві ці працівники повинні проходити попереднє спеціальне навчання і перевірку знань з питань охорони праці залежно від специфіки виробництва і з урахуванням вимог норм та правил безпеки праці для конкретних робіт з підвищеною небезпекою, але не рідше одного разу на рік. Такому навчанню і перевірці знань підлягають всі працівники, включаючи інженерно-технічних працівників, зайнятих на вищезазначених роботах. Працівник, який приймається на ці роботи, проходить його один раз до початку самостійної роботи та у випадках, коли він має перерву в роботі за професією більше одного року.
Для робітників, зайнятих на цих робогах, таке навчання і перевірка знань проводяться у порядку, визначеному розділами 1 та З Типового положення про навчання за затвердженою власником (керівником) підприємства спеціальною програмою, яка має базуватися на відповідних правилах, нормах та інструкціях і враховувати специфічні особливості підприємства, організації та технології виробництва, конкретних професій та видів робіт.
Посадові особи відповідно до Переліку посад, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 11 жовтня 1993 р. № 94, до початку виконання своїх обов'язків і періодично, один раз на три Роки, згідно з наказом власника підприємства або керівника організації, установи проходять навчання і перевірку знань з питань охорони праці.
Перевірка знань працівників з правил безпеки та інших питань охорони праці проводиться за тими нормативними актами, шо регламентують безпеку, забезпечення та дотримання вимог яких входить в їх службові або трудові обов'язки.
Для перевірки знань працівників з питань охорони праці на підприємстві і, за необхідності, в його структурних підрозділах створюються постійно діючі комісії під головуванням заступника керівника підприємства або керівників чи заступників керівників структурних підрозділів. До складу комісії входять спеціалісти служб охорони праці, енергомеханічної, технічної, юридичної служби та інших виробничо-технічних підрозділів, котрі в установленому порядку пройшли навчання та перевірку знань з питань охорони праці, а також представники органів Держнаглядохоронпраці і керівного органу профспілкової організації, членами якої є працівники, знання яких мають перевірятися.
Перед перевіркою знань, яка не збігається з попереднім спеціальним чи періодичним навчанням, на підприємстві проводяться тематичні семінари, лекції, консультації та інші навчальні заходи.
УВАГА! Допуск до роботи осіб, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці, заборонений.
Працівникам, котрі під час перевірки знань показали задовільні результати, видаються посвідчення. У раніше видані посвідчення робиться відповідний запис про періодичну або позачергову перевірку знань.
11.8. Інструктажі з питань охорони праці
За характером і часом проведення інструктажі з питань охорони праці поділяються на вступний, первинний, повторний, позаплановий та цільовий.
вступний •*
Ґ
+• первинний
повторний-*
Види інструктажів з охорони праці залежно від характеру і часу проведення
*■ позаплановий
V
цільовий
Вступниіі інструктаж проводиться:
—	з усіма працівниками, яких приймають на постійну або тимчасову роботу, незалежно від освіти, стажу роботи та посади;
—	з працівниками інших організацій, які прибули на підприємство і беруть безпосередню участь у виробничому процесі або виконують інші роботи для підприємства;
—	з учнями та студентами, які прибули на підприємство для проходження виробничої практики;
—	у разі екскурсії на підприємство;
—	з усіма вихованцями, учнями, студентами та іншими особами, які навчаються в середніх, позашкільних, професійно-тех- нічних, вищих закладах освіти під час офоршення або зарахування до закладу освіти.
Первинний інструктаж проводиться до початку роботи безпосередньо на робочому місці з працівником:
® новоприйнятим (постійно чи тимчасово) на підприємство;
® який переводиться з одного цеху виробництва до іншого;
Ф який буде виконувати нову для нього роботу;
® з відрядженим працівником, який бере безпосередню участь у виробничому процесі на підприємстві.
Повторний інструктаж проводиться з працівниками на робочому і місці в терміни, визначені відповідними чинними галузеви- Ми нормативними актами або керівником підприємства з ураху- ванням конкретних умов праці, але не рідше, ніж:
—	на роботах з підвищеною небезпекою — І раз на три місяці;
—	для решти робіт — 1 раз на шість місяців.
Позаплановий інструктаж проводиться з працівниками на робочому місці або в кабінеті охорони праці:
А під час введення в дію нових або переглянутих нормативних актів про охорону праці, а також під час внесення змін та доповнень до ніа;
-Ф під час зміни технологічного процесу, заміни або модернізації устаткування, приладів та інструментів, вихідної сировини, матеріалів та інших факторів, що впливають на стан охорони праці;
під час порушень працівниками вимог нормативних актів про охорону праці, що можуть призвести або призвели до травм, аварій, пожеж;
•ф- під час виявлення особами, які здійснюють державний нагляд і контроль за охороною праці, незнання вимог безпеки стосовно робіт, що виконуються працівником;
-Ф під час перерви в роботі виконавця робіт більш, ніж на ЗО календарних днів для робіт з підвищеною небезпекою, а для решти робіт — понад 60 днів;
-Ф- з вихованцями, учнями, студентами — в кабінетах, лабораторіях, майстернях під час порушень ними вимог нормативних актів про охорону праці, що можуть призвести або призвели до травм, аварій, пожеж.
Циьовий інструктаж проводиться з працівниками:
■=> під час виконання разовіа робіт, не передбаченіа трудовою угодою;
^ під час ліквідації аварії, стіаійного ліаа;
<=> під час проведення робіт, на які оформлюються наряд-допуск, розпорядження або інші документи.
Проводиться з вихованцями, учнями, студентами закладу освіти в разі організації масових заходів (екскурсії, походи, спортивні
заходи).
11.9. Стажування (дублювання) та допуск працівників до роботи
Новоприйняті на підприємство працівники після первинного інструктажу на робочому місці до початку самостійної роботи повинні під керівництвом досвідчених, кваліфікованих фахівців пройти стажування протягом 2 — 15 змін або дублювання протягом не менше ніж 6 змін.
Працівники, функціональні обов'язки яких пов'язані із забезпеченням безаварійної роботи важливих і складних господарських потенційно небезпечних об'єктів або з виконанням окремих потенційно небезпечних робіт (теплові та атомні електричні станції, гірничодобувні підприємства, інші подібні об'єкти, порушення технологічних режимів яких становить загрозу для працівників та навколишнього середовища), до початку самостійної роботи повинні проходити дублювання з обов'язковим суміщенням з проти- аварійними і протипожежними тренуваннями відповідно до плану ліквідації аварій.
Допуск до стажування (дублювання) оформлюється наказом (розпорядженням) по підприємству (структурному підрозділу), в якому визначаються тривалість стажування (дублювання) та вказується прізвище відповідального працівника. Перелік посад і професій працівників, які повинні проходити стажування (дублювання), а також тривалість стажування (дублювання) визначаються керівником підприємства. Тривалість стажування (дублювання) залежить від стажу і характеру роботи, а також від кваліфікації працівника. Керівнику підприємства надається право своїм наказом (розпорядженням) звільняти від проходження стажування (дублювання) працівника, який має стаж роботи за відповідною професією не менше ніж 3 роки або переводиться з одного цеху до
іншого, де характер його роботи та тип обладнання, на якому він працюватиме, не змінюються.
Стажування (дублювання) проводиться на робочих місцях за програмами для конкретної професії, посади, робочого місця, які розробляються на підприємстві і затверджуються керівником підприємства (структурного підрозділу). Під час стажування працівники повинні виконувати роботи, які за складністю, характером, вимогами безпеки відповідають роботам, що передбачаються функціональними обов'язками цих працівників.
У процесі стажування (дублювання) працівник повинен:
поповнити знання щодо правші безпечної експлуатації технічного обладнання, технологічних і посадових інструкцій та інструкцій з охорони праці;
оволодіти навичками орієнтування у виробничих ситуаціях у нормальних і аварійних умовах;
^ засвоїти в конкретних умовах технологічні процеси і обладнання та методи безаварійного керування ними з метою забезпечення вимог охорони праці.
Запис про проведення стажування (дублювання) та допуск до самостійної роботи здійснюється безпосереднім керівником робіт (начальник виробництва, цеху) в журналі реєстрації інструктажів.
Якщо в процесі стажування (дублювання) працівник не оволодів необхідними виробничими навичками чи отримав незадовільну оцінку за результатами протиаварійних та протипожежних тренувань, то стажування (дублювання) новим наказом (розпорядженням) може бути продовжено на термін, що не перевищує двох змін. Після закінчення стажування (дублювання) наказом (розпорядженням) керівника підприємства (або його структурного підрозділу) працівник допускається до самостійної роботи.

Тема 12
ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ ОХОРОНИ ПРАЦІ

12.1. Оцінка стану охорони праці на підприємствах, в організаціях та установах
Для оцінки стану охорони праці на підприємстві використовують:
® дані атестації робочих місць;
матеріали паспортизації санітарно-технічного стану цехів та відділів;
® результати виконання комплексних планів покращання умов праці та санітарно-оздоровчих заходів;
® динаміку показників виробничого травматизму та професійних захворювань.
Стан охорони праці у виробничих цехах та дільницях визначається узагальненим коефіцієнтом рівня охорони праці к<*сп що є середньоарифметичним суми трьох коефіцієнтів:
Кп=—	|	—	(9.1)
С
Де: Кд = — — коефіцієнт рівня дотримання правил охорони праці
с
( Сд— кількість працівників, що дотримуються правил охорони праці; С— загальна кількість працівників);
К6 = —— — коефіцієнт технічної безпеки обладнання (п^ —
кількість одиниць обладнання, що відповідає вимогам техніки безпеки і санітарним вимогам; п — загальна кількість обладнання);
Кт„ = —— — коефіцієнт виконання планових робіт з охорони т
праці (/и^,—кількість фактично виконаних запланованих робіт з
охорони праці; т — загальна кількість запланованих робіт за певний відрізок часу).
За даними обстеження робочих місць, аналізу записів в журналі триступеневого контролю праці підраховуються коефіцієнт кількості працівників, що дотримуються правил охорони праці (К). Разом з тим фіксується і кожне порушення правил охорони праці.
робота без інструменту або його термін прострочений;
	► робота без засобів захисту, і
передбачених інструкцією з техніки безпеки;
	► робота на обладнанні, що не пройшло
технічного огляду, або його термін прострочений;
невідповідність прийомів праці вимогам інструкції з техніки безпеки та ін.
Коефіцієнт технічної безпеки обладнання ( К6) визначається
відповідністю виробничого обладнання основним вимогам безпеки, що зазначені в галузевих стандартах.

Види порушень вимог безпеки виробничого обладнання
		*• відсутність блокування, огородження, сигналізації;
	* відсутність засобів електрозахисту, засобів автоматичного
управління;
	*• зміни в конструкції, не передбачені технічною документацією
обладнання та ін.
Коефіцієнт виконання планових робіт з охорони праці (Ктр)
розраховується за оперативним планом, в який входять:
® поточні заходи, передбачені адміністрацією підприємства;
& роботи, не передбачені угодою з охорони праці;
« приписи органів державного нагляду, вищих керівних органів управління і відділів охорони праці;
ф акти розслідування нещасних випадків (форма Н-1) та смертельних випадків.
Щоб підрахувати коефіцієнт рівня охорони праці на підприємстві загалом (Кноп)> спочатку розраховують Коп цехів, дільниць та інших структурних підрозділів, а потім підраховують узагальнюючий коефіцієнт як середньоарифметичне значення зі всіх підрахованих за структурними підрозділами, тобто:
Кц1 оп + Кц2 оп + ... + К4 оп . -
К оп — 	 Ь 1 ,
і4
де: К^оп + Кч2о„ +...+ Киіоп~ узагальнені коефіцієнти рівня праці структурних підрозділів; іц— кількість структурних підрозділів.
УВАГА! Під час розробки тану робіт з подальшого покращання стану охорони праці в підрозділі підприємства, установи чи організації на наступний рік, як правило, орієнтуються на базовий коефіцієнт стану охорони праці, який сприймають як середньомісячне значення Коп минулого року, зменшене на 5%.
У разі недосягнення базового рівня коефіцієнт зберігається на наступний рік.
За умов перевищення базового рівня на 5% на наступний рік планується зберегти його фактично досягнуте значення.
* При К виробничий підрозділ матеріально стимулюється за ефективні заходи щодо охорони праці.
12.2. Витрати на покращання умов і охорони
праці
Економічна значущість охорони праці визначається ефективністю заходів з покращення умов і підвищення безпеки праці. Зокрема економічна значущість охорони праці оцінюється за результатами, отриманими під час зміни соціальних показників за умов:
підвищення продуктивності праці;
-у* зниження непродуктивних витрат часу і праці;
•Ф збільшення фонду робочого часу;
зниження витрат, пов'язаних з плинністю кадрів через умови праці тощо.
Ефективність використання обладнання і збільшення фонду робочого часу, як правило, досягаються шляхом зниження простоїв протягом зміни, які мають місце в результаті погіршення самопочуття працівника через умови праці та мікротравми.
УВАГА! За комплексної дії на людину декількох шкідливих виробничих чинників простої на робочому місці можуть досягти 20 - 40% за зміну через виробничий травматизм та погане самопочуття.
Причиною зростання непродуктивних витрат часу, а отже, і праці, є погана організація робочих місць. Так, наприклад, без урахування органометричних вимог виникає:
■=> необхідність виконання зайвих рухів та докладання додаткових зусиль через незручне положення;
■=> невдале розташування органів управління обладнання;
<=> невдале конструктивне оформлення робочих місць.
УВАГА ! Нормалізація психологічного клімату в трудовому колективі підвищує злагодженість в роботі, зростання продуктивності праці.

Щодо збільшення фонду робочого часу, то воно досягається складанням цілодобових втрат на виробничий травматизм та неявки на роботу.
УВАГА! Економії матеріальних втрат можна досягти шляхом відміни пільг та компенсацій за несприятливі умови праці через недотримання відповідних санітарно-гігієнічних вимог і правил безпеки до робочих місць.
На виникнення професійних і загальних захворювань суттєво впливають шкідливі умови праці працівників.
Спеціалістами доведено, що дотримання вказаних вимог дає можливість повністю або частково відмінити такі пільги, як:
® скорочений робочий час і додаткова відпустка;
® підвищення тарифної ставки та пільгової пенсії;
® лікувально-профіїактичне харчування і безкоштовна видача молока
		
УВАГА! Всі ці пільги пов'язані зі значними трудовими витратами і супроводжуються витратами додаткових грошових коштів за фактично не відпрацьований час.
Покращання умов і підвищення безпеки праці значною мірою впливає на зменшення плинності працівників, робота яких пов'язана з важкою фізичною працею, несприятливими санітарно- гігієнічними умовами, монотонністю виробничих процесів. За даними соціологів, із загальної кількості працівників, які звільняються за власним бажанням, майже чверть складають особи, яких не влаштовують несприятливі санітарно-гігієнічні умови, монотонність виробничого процесу.
Для здійснення комплексу заходів щодо покращання умов і охорони праці роботодавець заздалегідь планує фінансові витрати. Це, як правило, витрати на:
^ вдосконалення техніки і технології вирбництва з метою поліпшення безпеки виробничих процесів;
■=> створення чи оновлення основних фондів працеохоронного призначення.
Перша група витрат має багатоцільовий характер, окремо кошти на охорону праці тут не виділяються, а належать до капіталовкладень для оновлення виробництва. Друга група витрат має озна- йомлювальний характер. Кошти на проведення працеохоронних заходів визначаються як сума капітальних вкладень і поточних щорічних витрат з урахуванням фактору часу.
Щорічні витрати на охорону праці розраховуються за формулою:
В = С0+ К 0,
де: В — загальні витрати підприємства на охорону праці; С0 — поточні витрати на охорону праці; К0 — капітальні вкладення на охорону праці.

Доцільні.
'Недоцільні.
Частково доцільні.
*	Доцільними вважають витрати, спрямовані на збереження здоров'я працівників, на раціональне витрачання ними життєвих сил під час роботи та на їх відтворення.
*	Частково доцільні — це витрати на пільги і компенсації за шкідливі умови праці.
*	Недоцільними називають витрати, що зумовлюють підвищення собівартості праці, зниження її обсягу і т. ін.
12.3. Методика оцінки соціальної та економічної ефективності заходів щодо покращання умов і охорони праці
Показник ефективності всіх витрат підприємства на заходи з охорони прані можна розрахувати за формулою:
Де: Е — річна економія від поліпшення умов і охорони праці.
Показники оцінки соціальної ефективності заходів шодо покращання умов праці на підприємстві:

(12.3)
® зменшення на підприємстві кііькості виробничих травм, загальної і професійної захворюваності;
13 скорочення плинності персоналу через незадовйіьніумови праці;
® скорочення чисельності працівників, що працюють в умовах, які не відповідають санітарно-гігієнічним нормам;
зменшення кількості випадків виходу на пенсію за інвалідністю внаслідок травматизму чи профзахворюваності тощо.
Показники оцінки економічної ефективності заходів щодо покращання охорони праці на підприємстві:
-у* скорочення витрат робочого часу за рахунок зменшення рівня захворювання та травматизму;
■Ф- зростання продуктивності праці;
-ф- річна економія заричати за рахунок зростання продуктивності праці при зменшенні рівня захворюваності і травматизму;
-ф- економія за рахунок зменшення коштів на виплату допомоги з тим часової непрацездатност і;
-ф- економія від зменшення пільг і компенсацій за роботу в несприятливих умовах;
-ф- економія фонду заробітної тати у зв'язку з відміною (скороченням) робочого дня;
-ф- економія фонду заробітної плати у зв'язку з скороченнями, повною відміною додаткової відпустки, скороченням чисельності працівників, що мають право на підвищення тарифу за роботу у важких, шкідливих, особливо важких і особливо шкідливих умовах тощо.
На жаль, основні кошти, що виділяються роботодавцями на охорону праці, складаються на загальне поліпшення умов праці, попередження нешасних випадків і професійних захворювань. Значні кошти витрачаються на компенсації, відшкодування наслідків несприятливих умов праці. Тому економічна ефективність витрат на
поліпшення умов прані та підвищення її безпеки в багатьох випадках залишається ще низькою.
Чи знаєте ви, що ....
в Україні питаннями подальшого вдосконалення охорони праці в сучасних умовах, проведенням функціональних та приюіадних наукових досліджень з вищеназваних питань займаються: Національний науково-дослідний інститут (НДІ) охорони праці (м. Київ), Український НДІ пожежної безпеки (м. Київ), Інститут медицини праці АМН України (м. Київ), Державний НДІ промислової медицини (м. Кривий Ріг), Харківський НДІ гігієни праці та профзахворювань, Інститут екогігієни та токсикології ім. Л. І. Медведя (м. Київ), Український НДІ медицини травматизму (м. Одеса), галузеві НДІ, проектно-конструкторські установи, вищі навчальні заклади тощо.

Тема 13
ДОЛІКАРСЬКА МЕДИЧНА ДОПОМОГА ПРИ ЗАХВОРЮВАННЯХ, ТРАВМАХ ТА В УМОВАХ НАДЗВИЧАЙНИХ СИТУАЦІЙ

13.1. Загальні поняття про долікарську медичну
допомогу
Долікарська медична допомога (перша медична допомога) — це комплекс термінових медичних заходів, котрі проводяться з раптово захворілим або потерпілим на місці події та в період транспортування до медичного закладу.
Невідкладну першу медичну допомогу надають особам, з котрими стався нещасний випадок, виробнича травма чи виникло важке захворювання, що загрожує життю, або травматизм під час аварії, катастрофи, стихійного лиха, тобто під час надзвичайних ситуацій.
Допомога, надана потерпілому, буде корисною, якщо людина, що її надає, володіє прийомами надання першої, долікарської допомоги.
Загальноприйняті основи надання першої допомоги передбачають:
>	забезпечення прохідності диха,іьних шляхів;
>	контроль і швидка зупинка кровотечі;
>	екстрена боротьба з шоком;
>	тимчасова перев'язка ран;
>	іммобілізація переломів;
>	транспортування потерпілого до лікарні.
Допомога потерпілому складається з трьох груп заходів:
I	— негайне припинення дії зовнішніх уражаючих факторів (електроструму, аномальної температури, стиснення тощо) та видалення потерпілого з несприятливих умов, в яких він опинився (видобування з води, видалення з приміщення, котре горить, тощо). Це перша допомога загалом, а не медична допомога. Її надають в порядку взаємо- та самодопомоги.
II	— надання першої медичної допомоги потерпілому (долікарської), залежно від виду травми, нещасного випадку або раптового захворювання (зупинка кровотечі, накладання пов'язки на рани, масаж серця, штучне дихання). Друга група заходів складає вже медичну допомогу.
III	— організація якнайшвидшого транспортування хворого або потерпілого до лікарської установи. Транспортувати слід швидко і правильно, тобто в положенні, найбільш безпечному для потерпілого згідно з характером захворювання або видом травми.
Наприклад: в положенні на боці — при втраті свідомості або можливому блюванні, при переломах кісток — після надання нерухомості ушкодженому органу тощо.
Для транспортування потерпілого найкраще користуватися спеціалізованим транспортом; за його відсутності транспортування здійснювати за допомогою будь-яких доступних в конкретній ситуації засобів пересування. Можна при потребі переносити на руках, на спеціалізованих або імпровізованих ношах, на брезенті.
Транспортування може тривати від кількох хвилин до кількох • один. Медичний працівник або особа, які надають допомогу, зобов'язані забезпечити правильне перенесення потерпілого, перекладання його з одного транспортного засобу на інший, надавати медичну допомогу в дорозі, проводити заходи з попередження ускладнень, котрі можуть виникнути внаслідок блювання, порушен
ня транспортної іммобілізації, переохолодження, через вібрацію та з інших причин.
Своєчасно надана та правильно проведена перша медична допомога не лише рятує життя потерпілого, а й забезпечує подальше успішне лікування хвороби або ушкодження, запобігає розвитку важких ускладнень (шок. загнивання ран, загальне зараження крові), зменшує втрату працездатності, сприяє швидкому одужанню.
Так, відсутність дихання і зупинка кровообігу протягом 4—6 хв викликають в організмі незворотні явища і допомога лікаря пізніше вже стає малоефективною.
За даними ВООЗ, близько 30% осіб, які загинули внаслідок надзвичайних ситуацій, нещасних випадків, виробничого травматизму, гострих отруєнь, мали б бути врятовані, якби їм своєчасно і правильно надали першу допомогу.
Деякі основні поняття:
Термінальні стани — останні етапи життя людини, які межують із смертю: тяжкі стадії шоку, нередагональні стани, агонія, клінічна смерть.
Важка стадія шоку — різке пригнічення всіх життєвих функцій організму, розвиток гальмування в центральній нервовій системі.
Атональний стан — більш глибоке гальмування, котре охоплює не тільки виші відділи головного мозку, а й поступово уражає стовбурові і бульбарні центри.
Клінічна смерть — 5—6 хвилин після зупинки серцевої діяльності і дихання, протягом якого клітини і тканини продовжують жити. Можливе відновлення життєвих функцій організму (в тому числі і головного мозку) за допомогою реанімаційних заходів — масажу серця і штучного дихання. У пізніші строки настають незворотні зміни, і оживлення неможливе.
Ознаки передагонального стану:
• затемнена або плутана свідомість;
•	послаблене дихання;
•	акроціаноз;
•	ниткоподібний пульс, дуже частий або не промацується взагалі;
•	артеріальний тиск не визначається.
Агонія характеризується:
•	відсутністю свідомості;
•	різким порушенням дихання;
•	різким порушенням серцевої діяльності;
•	пульс ледь промацується на сонних артеріях;
•	тони серця різко приглушені.
13.2. Долікарська допомога при ураженні електрострумом
Дотик до струмопровідних частин (мережі під напругою) у більшості випадків зумовлює судоми м'язів — тобто людина не може самостійно відірватися від провідника. Необхідно швидко відключити ту частину електрообладнання, до якої доторкнулася людина.
Звільнення потерпілих в електроустановках напругою до 1000 В
Для звільнення потерпілого використовують сухий одяг, палицю, дошку, шапку, сухі рукавиці, рукав одягу, діелектричні рукавиці.
Можна для звільнення потерпілого від джерела струму використати підстилку, потрібно діяти однією рукою, не дотикаючись до металевих частин другою.
Можна відкинути оголений провід сухою палицею від потерпілого, перерізати або перерубати його.

Звільнення потерпілих в електроустановках з напругою понад
1000 В
Потрібно натягти діелектричні рукавиці і взути діелектричні боти. Діяти ізолюючою штангою або ізолюючими кліщами. Вимкнути електроустановку.
Замкнути або заземлити проводи ЛЕГ1 (замкнути дроти нако- ротко, накинувши на них попередньо заземлений провід) (рис. 13.1, рис. 13.2).
Рис. 13.1. Звільнення потерпілого від дії струму: відключенням електроустановки: б - відкиданням провода сухою дошкою, рейкою; в - перерубуванням дротів; г - відтягуванням за сухий одяг;
д — відтягуванням в рукавицях	В •
Рис. 13.2. Звільнення потерпілого від дії струму в електроустановках напругою понад 1000 В ізолюючою штангою
Три стани людського організму внаслідок дії електроструму:
І стан — потерпілий при свідомості: забезпечити повний спокій, проводити 2 — 3 годинне спостереження, викликати лікаря.
П стан — потерпілий непритомний, але дихає, людину покласти горизонтально, розстебнути комір і пасок, дати нюхати нашатирний спирт чи оббризкати обличчя водою, викликати лікаря;
III стан — потерпілий не дихає або дихає з перервами, уривчасто, як вмираючий. Робити штучне дихання і непрямий масаж серця.
13.3. Долікарська допомога потерпілому. Способи штучного дихання
Кожен працівник, обслуговуючий оперативний персонал повинні знати правила долікарської допомоги, способи штучного дихання і непрямого масажу серця.
Долікарську допомогу потерпілому надають на місці нещасного випадку, констатувати смерть має право тільки лікар.
Способи штучного дихання бувають ручні та апаратні. Ручні способи - "з рота в рот"(рис. 13.3) та "з рота в ніс" (рис. 13.4).

Рис. 13.3. Штучне дихання методом "зротаврот": а - вдмухування повітря; б- видих потерпілого

а	б
Рис. 13.4. Штучне дихання методом "з рота в ніс ": а - видих потерпілого; б — вдмухування повітря
В рот або ніс потерпілого рятівник вдихає із своїх легенів в легені потерпілого об'єм повітря в кількості 1000 - 1500 мл, на 50 % насичене киснем (50 % рятівник використав, вдихаючи чисте повітря своїми легенями).
Для надання допомоги потерпілому, який знаходиться в стані клінічної смерті, бажано діяти двом чоловікам: один виконує непрямий масаж серця; другий — штучне дихання.
Для цього тримають закинуту голову потерпілого, який лежить на спині горизонтально з розстебнутим коміром, і, зробивши глибокий вдих, видихнути повітря в рот потерпілого (попередньо прочистивши ротову порожнину), щільно приклавши губи до входу в ротову порожнину потерпілого. Ніс хворого затискають пальцями для створення герметизації і запобігання виходу повітря, що вдмухується, назовні. Можна використати носовичок, марлю, спеціальну трубку. Голову максимально закидають назад, щоб підборіддя було на одній лінії із шиєю (підклавши попередньо підстилку-ва- лик з будь-якого матеріалу). Ротову порожнину обстежують пальцями руки, на які натягають стерильну вату чи марлю: витягають згустки крові з ротової порожнини, слиз, штучні зуби і протези. Цю операцію проводять, повертаючи голову і плечі вбік. Потім повертають голову в попереднє положення, максимально закинувши назад.
Глибоко вдихнувши, закинувши ніс потерпілого, рятівник видихає повітря в рот потерпілого; звільняє тоді рот і ніс потерпілого для пасивного видиху. Тим часом рятівник знову набирає повітря.
Коли рот потерпілого відкрити неможливо внаслідок судомного затискання щелепи, тоді роблять штучне дихання "з рота в ніс", поки щелепа не розслабиться. Проводять штучне дихання "з рота в рот", бо воно більш ефективне. І так ритмічно 1 — 2 години. Бажано рятівникам через 15 хвилин змінюватися. Ефективність вдиху перевіряють за підняттям грудної клітки потерпілого внаслідок заповнення його легень повітрям, що вдмухується. Видих, як було сказано, здійснюється пасивно при звільненні дихальних шляхів. Рятівник піднімає свою голову і здійснює сам черговий вдих, після чого знову нахиляється над потерпілим і вдмухує повітря в його легені.
Ритм вдмухування — 15 — 20 за хвилину, тобто через кожні 5 — 6 сек. Штучна вентиляція продовжується до відновлення самостійного адекватного дихання. На кожне вдмухування повітря треба зробити 4 — 5 натисків на груди потерпілого.
Найкраща прохідність дихальних шляхів потерпілого забезпечується в наступних випадках: при максимальному відкиданні голови назад; при відкриванні рота; при відсуванні вперед нижньої щелепи.
Коли з'являється перший слабкий поверхневий вдих у потерпілого, до нього пристосовують ритм штучного дихання. Ознаки ефективності реанімаційних заходів: поява пульсу на великих судинах чола, стегон, порожевілість шкірних покривів, звуження зіниць.
Непрямий масаж серця
Коли у потерпілого розширені зіниці, втрачена свідомість, не промацується пульс навіть на шиї, то паралізоване не тільки дихання, а й зупинилося серце.
Тоді штучне дихання чергується з масажем серця (рис. 13.5).

Рис. 13.5. Закритий масаж серця: а —у дорослого; б—у підлітка; в —у дитини
Масаж серця — зовнішній (закритий) непрямий масаж серця — це ритмічне натискання на передню стінку грудної клітки потерпілого, внаслідок чого серце стискається між грудиною і хребтом і виштовхує із своїх порожнин кров.
Після припинення натискання грудна клітка і серце розпрямляються і серце наповнюється кров'ю, що надходить із артерій. Після стискання серця кров надходить у печінкову артерію і аорту; при розслабленні — з легеневих і порожнистих вен до передсердя.
Мета масажу серця — штучна підтримка кровообігу в організмі потерпілого і відновлення нормальних природних скорочень серця. Підготовка до масажу серця є фактично підготовкою до штучного дихання, оскільки масаж серця треба проводити разом із штучним диханням.
Техніка непрямого масажу серця
Поклавши потерпілого на спину, на стіл чи на підлогу, роздягають його до пояса, з легко закинутою назад головою і приведеними ногами. Таке положення полегшує приплив крові до серця. Рятівник розміщується від потерпілого з лівого боку. Натискаючи на третину грудної клітки потерпілого (але не під грудьми), швид
кими поштовхами долонь, покладеними одна на одну з двох рук рятівника, роблять п'ять поштовхів - натискань з частотою 1 раз за 1 с так, щоб груди змішувалися у напрямку хребта на 4—5 см. Серце стискається і проганяє кров через кровоносну систему. Чергується штучне дихання (вдмухування повітря) з масажем серця (натискання).
За 1 хвилину проводять 50-60 натискань на груди і 10—15 вдмухувань в легені. В паузах руки від грудини не віднімати.
Коли починає рожевіти шкіра, на світло звужуються зіниці, може з'явитися пульс — тобто відновиться робота серця. Тоді штучне дихання можна проводити без масажу серця.
Коли за вище вказаних умов груди потерпілого нерухомі, тоді після двох глибоких вдмухувань роблять 15 натискань.
Ефективність зовнішнього масажу серця визначається:
•	появою чіткого пульсу;
•	звуженням зіниць;
•	появою самостійного дихання;
•	зменшенням синюватості шкіри та видимих слизових оболонок.
Для підвищення ефективності масажу серця рекомендовано підняти вгору на 0,5 м ноги потерпілого, чим досягається кращий приплив крові до серця з вен нижньої частини тіла.
Коли все ж таки пульс відсутній, значить, настала фібриляція серця. Тоді необхідно виконати дефібриляцію серця, яку роблять тільки лікарі. Основне завдання реанімації потерпілого в стані клінічної смерті — боротьба з гіпоксією і стимулювання важливих функцій організму.
За ступенем важливості й терміновості реанімаційні заходи поділяються на такі групи:
•	підтримуючі штучне дихання і штучний кровообіг;
•	проведення інтенсивної терапії для відновлення дихання і самостійного кровообігу;
• нормалізації функцій центральної нервової системи, печінки, нирок, системи обміну речовин.
Штучне дихання (вентиляція легенів) — один із методів лікування всіх станів, коли самостійне дихання потерпілого не може забезпечити достатнього насичення крові киснем.
Гостра дихальна недостатність і її крайній ступінь — зупинка дихання — незалежно від причин призводять до зменшення вмісту кисню в організмі (гіпоксії) і надлишку вуглекислого газу (гіпер- капнія). Внаслідок гіпоксії і гіперкапнії в організмі людини розвиваються важкі порушення всіх органів, яких можна уникнути лише при своєчасно розпочатій реанімації — штучній вентиляції легенів — при штучному диханні "з рота в рот".
Прилад для масажу серця — дефібрилятор серця, який створює короткий електричний заряд високої напруги через серце, спричиняє загальне скорочення його м'язів і усуває фібриляцію.
Дефібрилятор із вмонтованим кардіоскопом, який встановлює наявність фібриляції серця, дає змогу спостерігати, чи дефібриляція вдалася, чи не потрібно повторити розряд. Розряд електроструму в 3000 — 7000 В може дуже швидко зняти фібриляцію серця.
Дітям до одного року непрямий масаж серця проводять однією рукою, або навіть двома пальцями, а частота поштовхів повинна бути 100 — 120 разів за хвилину.
13.4. Долікарська допомога при пораненнях і кровотечах
Кров в людському організмі циркулює по кровоносних судинах: артеріях, венах і капілярах.
Кровотеча — це вихід крові з кровоносних судин, витікання крові зі свого русла назовні або у тканини і порожнини організму, або наслідок порушення цілісності судин внаслідок травмування (укол, розріз, удар, розтягнення тощо).
Інтенсивність кровотеч залежить від кількості пошкоджених судин, їх діаметра, характеру ушкодженої судини (артерія, вена,
капіляр). На її інтенсивність також впливає рівень артеріального тиску, вид кровотечі (зовнішня чи внутрішня), вік потерпілого і стан його здоров'я.
Втрата крові може спричинити гостру недостатність кровопостачання тканин і органів, мозку, легенів, серця, що призводить до смерті.
Розрізняють зовнішню, внутрішню та приховану кровотечі. Через небезпеку інфекції рятівник не повинен доторкатися до рани руками, промивати її водою чи ліками, присипати порошками.
Види зовнішніх кровотеч залежать від характеру ушкодження судин (вен, артерій, капілярів) і бувають: капілярна кровотеча; венозна кровотеча; артеріальна кровотеча; кровотеча з рота, з вуха тощо.
Капілярна кровотеча виникає при поверхневих ранах та ушкодженнях шкіри. Капілярна кровотеча може зупинитися сама завдяки згортанню крові. На таку рану накладають тугу стерильну марлево-ватну пов'язку і бинт. Виток бинта повинен іти знизу вгору, від пальців - до плечей.
Венозна кровотеча виникає від глибоких ран, кровотеча інтен- сивніша, колір крові темно-червоний. Потрібно підняти вгору поранену кінцівку і після дезинфекції шкіри навколо рани змазати розчином йоду чи спирту і накласти тугу пов'язку.
Артеріальна кровотеча — пряма загроза житію людини. Виникає при глибоких рубаних або колотих ранах. Кров яскраво-червоного кольору, витікає пульсуючим струменем у ритмі пульсу (б'є фонтанчиком), бо є під великим тиском.
Якшо кровотечу не вдається зупинити тугою пов'язкою, тоді артерію притискають до кістки, ближче до серця. За 10 — 15 хвилин в рані повинен з'явитися згусток крові (внаслідок її згортання), котрий сам зупинить кровотечу. Накладають джгут або закрутку (гумова трубка, рушник, краватка) вище місця ушкодження, поближче до серця (рис. 13.6).

Рис. 13.6. Тимчасова зупинка сшьноїкровотечі накладанням закрутки
Джгут тримають 1—2 години, звільняючи на 10 — 15 хвилин, притиснувши артерію, щоб не настало змертвіння тканин, і знов затягують його. Тимчасово можна зупинити кровотечу згинанням кінцівок в колінному та позастегновому суглобах (рис. 13.7).
ГІри пораненні шийних вен, зокрема підключичних, може виникнути повітряна емболія — важке смертельне ускладнення, зумовлене засмоктуванням повітря у венозне русло; необхідно притиснути підключичну вену до ключиці, інакше повітря з струменем крові потрапить в серце, викликавши закупорку серця і кровоносних судин (повітряна емболія) і може стати причиною блискавичної смерті.
Паренхіматозна кровотеча виникає при пошкодженні печінки, селезінки, нирок та інших внутрішніх органів, які мають дуже

Рис. 13.7. Тимчасова зупинка кровотечі згинанням кінцівки в колінному та тазостегновому суглобах
розвинену сітку артеріальних, венозних судин і капілярів. При ушкодженні цих органів порушуються судини всіх видів і виникає сильна кровотеча, яка називається паренхіматозною кровотечею. Оскільки судини знаходяться в тканині органу і не спадаються, самостійна зупинка кровотечі ніколи не відбудеться.
В залежності від того, куди стікає кров з ушкодженої судини, розрізняють кровотечі зовнішні і внутрішні.
Зовнішні кровотечі характеризуються проникненням крові назовні через рани шкіри.
Кровотеча в кишківник, шлунок, сечовий міхур, трахеї, які сполучені із зовнішнім середовищем, називають зовнішньою прихованою кровотечею.
Кровотеча в міжтканинний простір (м'язи, жирову клітковину) утворює гематоми (крововиливи).
Внутрішня кровотеча (капіляротоксикоз) спостерігається при проникаючих ранах, закритих ушкодженнях (розриви внутрішніх органів без ушкодження шкіри внаслідок сильного удару, падіння з висоти, стиснення) чи при виразці, раку, туберкульозі, аневризмі кров'яних судин.
Кров надходить в будь-яку порожнину.
Особливо небезпечна внутрішня кровотеча в замкнену порожнину (черевну, серцеву сорочку, порожнину черепа, плеври). Це прихована кровотеча, діагностика її важка, може бути не впізнана.
В плеврі чи очеревинній порожнині легко може вміститися вся кров, що циркулює в організмі, тому ця кровотеча часто смертельна.
Скупчення крові в серцевій сорочці може призвести до стиснення серця (тампонада) і його зупинки, а в порожнині черепа — до стискання мозку і смерті.
Кровотечі небезпечні тим, що із зменшенням кількості циркулюючої крові погіршується діяльність серця, порушується живлення киснем мозку, печінки, нирок — особливо важливих органів, шо викликає різку зміну всіх обмінних процесів в організмі, а пізніше - смерть.
Загальні симптоми всіх видів кровотеч:
• блідість шкірних покривів, слизових оболонок, холодний липкий піт;
•	ціаноз кінчиків пальців, носа, вушних раковин;
•	короткочасні втрати свідомості, частий пульс;
•	зниження артеріального тиску (АТ), мигтіння «мурашок» перед очима.
Кровотечі з носа. Потерпілого треба посадити, дещо нахилити його голову, розстібнути комір. На перенісся, чоло і потилицю кладуть мокру зволожену водою хустку; можна вставити в ніс тампон з вати чи марлі, змочений 3% розчином перекису водню, і затиснути ніс пальцями.
Кровотечі з рота. Потерпілого кладуть горизонтально і швидко викликають лікаря, також це роблять при кровотечі з вух, що є ознакою порушення внутрішньочерепного тиску при травмі черепа.
Кровотеча при ушкодженні вуха — (удар, подряпини, переломи кісток черепа) — у зовнішній слуховий прохід вводять складену марлю у вигляді воронки, яку притримують марлевою пов'язкою на вухо.
При легеневій кровотечі (сильний удар в груди, перелом ребер) при кашлі з мокротою виділяється піниста кров — кровохаркання. Потрібно звільнити одяг, що ускладнює дихання. Потерпілого посадити, заспокоїти його. Подати максимум свіжого повітря, бажано холодного. Потерпілому заборонено рухатись, розмовляти, йому потрібно глибоко дихати і стримувати кашель. На груди доцільно покласти лід, дати пігулки проти кашлю. Відправити в лікарню.
Кровотеча в грудну порожнину виникає від удару в груди, при переломах ребер. Плеври заповнюються кров'ю, яка накопичується і стискає легені, викликає порушення дихання — ускладнюється дихання, з'являється синюшність на шкірі, шкіра з блідої переходить в синю. Рекомендується напівсидяче положення, лід на груди.
Внутрішні кровотечі (капіляротоксикоз) — дуже небезпечні, часто смертельні кровотечі. У потерпілого різко блідне обличчя, частішає пульс, настає загальна слабкість, запаморочення, задуха, спрага, на тілі (стегнах, животі) утворюються чорні крапки у формі висипки.
Потерпілий повинен перебувати у напівсидячому положенні (підкладають подушку під спину) із зігнутими в колінах ногами. Суворо забороняється потерпілому давати пити воду.
Шлунково-кишкова кровотеча виникає при виразковій хворобі, раку шлунка, травмі живота. Бліде лице, пітливе, настає слабкість. Кров'яне блювання, часті рідкі випорожнення з чорними виділеннями.
Потерпілому створюють спокій, кладуть в горизонтальне положення, на живіт кладуть лід, заборонено їсти і пити. Негайно транспортувати в лікарню в лежачому стані з піднятими ногами, щоб попередити знекровлення головного мозку .
Кровотеча в черевній порожнині виникає при тупій травмі живота, внаслідок розриву печінки чи селезінки або їх хворобі.
Сильний біль в шлунку. Шкіра блідне, пульс частить, можлива втрата свідомості. Потерпілого покласти на спину, на живіт кладуть холод, не можна їсти і пити. Транспортують в лікарню негайно, поклавши на спину.
Гостре малокрів'я розвивається при значній втраті крові. Втрата 1-і,5 л крові дуже небезпечна: різке порушення кровопостачання організму, настає важке кисневе голодування, падає артеріальний тиск, слабкість, запаморочення, шум у вухах, затьмарення свідомості, спрага, блювання, нудота. Риси обличчя загострюються, блідість. Хворий загальмований або дуже збуджений, може втратити свідомість, зникає пульс, з'являються судоми, самовиділя- ються кал і сеча. Може настати смерть, тому допомога мусить бути негайною.
Потерпілого кладуть на рівну поверхню для попередження ане- мізації головного мозку, можна голову покласти нижче тулуба. Са- мопереливання крові — найкращий, найефективніший результат допомоги.
Термінове переливання крові потерпілому. Методи реанімації (оживлення).
Способи і методи тимчасової зупинки кровотечі:
• зупинка капілярної кровотечі накладанням звичайної тугої пов 'язки;
•	при венозній кровотечі надійної тимчасової зупинки досягають накладанням тугої пов'язки;
•	при артеріальній кровотечі натискання (затискання) артерії пальцями рук до утворення згустка крові; пальцеве притискання;
•	натискання артерії фіксацією кінцівки в певному положенні;
•	накладання закрутки чи джгута.
•	максимсіїьне згинання кінцівки.
Правила накладання джгута
Кровоспинний джгут — гумова стрічка завдовжки 126 см, завширшки 3— 4 см. Джгутом може бути гумова трубка, закрутка, пасок, хустка, простирадло, кашне, краватка, підтяжки тощо. Не можна використовувати як джгут дріт, кабель, тонкий шнур, шовковий шнурок.
Правильність накладання джгута визначається зупинкою кровотечі і зникненням периферійного пульсу. Максимальний час перебування джгута на тілі: влітку — не більше двох годин, взимку — ЗО хвилин. Зимою після накладання джгута кінцівку треба обгорнути теплою ковдрою, іммобілізувати транспортною шиною, по- страждалого госпіталізувати.
Не рекомендується накладати джгут на:
•	верхню третину плеча;
•	нижню третину стегна;
•	нижні третини передпліччя і гомілки.
Недоліки: стискання м'яких тканин і нервових стовбурів, некроз і омертвіння тканин і кінцівок.
Джгути бувають еластичні або пневматичні. Перед накладанням джгута кінцівку піднімають на 2— 3 хвилини для знекровлення.
Джгут накладають тільки на обгорнуту бинтом чи тканиною руку, або поверх закоченого рукава одягу вище від рани, але якнайближче до неї, щоб при необхідності його можна було перемістити вище. Джгут стискають до моменту зникнення пульсу, кінцівка синіє.
Через одну годину бажано на 10 — 15 хв звільнити руку від нього, щоб не настало змертвіння тканини (без крові).
Після накладання джгута кінцівку фіксують до тулуба з метою профілактики больового шоку і запобігання сповзанню джгута.
Час накладання джгута вказують у записці або в написі на тілі чи одязі.
Нак/іадання тугої пов'язки — найпростіший метод тимчасової зупинки кровотечі, яку застосовують при незначних кровотечах з м'яких тканин, що мають кісткову основу. Шкіру навколо рани обробляють 5 % розчином йоду спиртового. На кровоточиву рану накладають подушечку індивідуального перев'язочного пакета і міцно фіксують бинтом.
Пальцеве притискання судин можна виконати кількома пальцями однієї кисті, великими пальцями обох кистей, долонею або кулаком. Тривале притискання судин здійснюється великими пальцями обох рук; ставлячи один палець на другий і по черзі використовують силу тиску пальців на судини (тривалість натискання — 15-20 хв).
Кровотеча з ран голови зупиняється притисканням скроневої артерії (на боці ушкодження), яка проходить на відстані 1 — 1,5 см до переходу до вушної раковини. Притискають потиличні артерії (на боці ушкодження) до потиличних кісток черепа.
Щелепну артерію притискають у місці її перегину через край нижньої шелепи між її кутом і підборіддям.
Кровотечі з ран шиї зупиняють, притискаючи загальну сонну артерію (на боці ушкодження) нижче рани з боку від трахеї (дихального горла) на середині заднього краю кивального м'яза до поперечних відростків шийних хребців.
При кровотечі верхнього відділу плеча притискають підключичну артерію до першого ребра. Руку потерпшого опускають донизу і відводять назад, після чого притискають артерію за ключицю.
ГІідпахову артерію притискають у паховій ямці до головки плечової кістки.
При кровотечі з меча артерію притискують до плечової кістки з внутрішнього боку плеча.

Р. М. Івах, Я. І. Бедрій, Б. О. Білінський, М. М.Козяр. ОСНОВИ ОХОРОНИ ПРАЦІ
При кровотечі з передпліччя променева артерія притискається до променевої кістки, де визначається пульс (ближче до внутрішнього краю).
При кровотечі із стегна артерію притискають на середині пахової зв'язки і нижче від неї.
Підколінну артерію притискують до середини підколінної ямки. Голінкові артерії — передню голінкову — до передньої поверхні зовнішньої кістки, задню голінкову — до задньої поверхні внутрішньої кістки.
При ураженні черевної аорти притискають черевний відділ аорти до хребта кулаком (зліва від пупка).
При носовій кровотечі притискають пальцем відповідне крило носа до його перегородки. Сидяче положення, холод на ніс.
При кровотечі з ран біля основи кінцівок останні фіксують у стані максимального згинання.
Для стискання підключичної артерії зігнуті в ліктях руки відводять назад і фіксують їх у такому положенні бинтом.
Плечову артерію, судини передпліччя і кистей перетискають, максимально згинаючи руки в ліктьовому суглобі і фіксують їх у такому положенні.
При кровотечі зі стегнової артерії ноту максимально згинають у кульовому суглобі і прибинтовують до тіла.
При кровотечі з гомілки і ступні стискають підколінну артерію (в підколінну ямку кладуть валик) і максимально згинають ногу в колінному суглобі та фіксують її в такому положенні бинтом або ременем.
13.5. Долікарська допомога при ранах
Рана — механічне ушкодження цілісності судин, шкіри, слизових оболонок чи органа тіла, яке супроводжується болем і кровотечею; порушення цілісності шкірних иокривів, слизових оболонок, глибоких тканин і поверхні внутрішніх органів в результаті механічної або іншої дії.
Порожнина, яка утворюється між тканинами внаслідок появи рани, називається каналом рани.
384

Розрізняють поверхневі та глибокі рани.
Поверхневі рани характеризуються ушкодженням шкіри і слизових оболонок.
Глибокі рани — ще й ушкодженням судин, нервів, сухожиль, кісток, внутрішніх органів.
Глибокі рани, при яких пошкоджуються внутрішні оболонки порожнин (черепа, грудини, суглобів, черева), називаються проникаючими ранами.
Всі рани, крім хірургічних стерильних — інфекційні рани.
Рани бувають: колоті, рубані, різані, рвані, від укусу, вогнепальні.
Вогнепальні рани в свою чергу бувають: наскрізними, сліпими, дотичними, осколковими, комбінованими.
Кожна рана забруднена мікроорганізмами, шо розмножуються на ушкоджених тканинах. Гнійні мікроби можуть із кров'ю потрапляти в організм, викликаючи сепсис, запалення крові, що нерідко стає причиною смерті. Забруднення ран землею може викликати правець (стовбняк) чи газову інфекцію. Тому необхідно обробляти шкіру довкола рани розчином йоду, спирту, зеленки або чистим спиртом, попередньо обробивши ними пальці своїх рук. Заборонено з рани видаляти згустки крові, доторкатись до неї.
Рану не можна промивати водою, бо вона інфікується. Не можна допускати потрапляння антисептичних речовин на поверхню рани. Рану не можна засипати порошком, змащувати мазями, накладати вату, бо це її інфікує.
Щоб запобігти розвитку інфекції, потрібно здійснювати первинне закривання рани антисептичною пов'язкою, провести туалет рани.
Туалет ран — маніпуляції з обмивання ран, їх країв, обробка розчином йоду.
Основна мета хірургічної обробки рани — не допустити інфекції, запобігання розвитку ранової інфекції.
Хірургічна обробка — це обробка операційного поля, місцеве знеболювання, розтин, огляд ранового каналу, видалення життєздатних тканин, остаточна зупинка кровотечі, дренування ран, накладання швів.
Колоті рани характеризуються незначним ушкодженням шкірних покривів, але значної глибини, тому можливі ураження глибоко розмішених органів та судинно-нервових вузлів.
При різаних ранах поверхня рани широка, краї рани рівні, кровоточать.
Рвані та забиті рани — від транспортного та промислового травматизму - мають значний забій і розрив м'яких тканин з ушкодженням шкірних покривів та слизових оболонок.
Розмічені рани - виникають при дії важких предметів при залізничних, авіаційних та автомобільних катастрофах. Характеризуються значним розміченням тканин та органів з частими відривами кінцівок, важким шоком, великою крововтратою.
Всі ці рани погано загоюються, часто ускладнюються важкою інфекцією.
Рубані рани характеризуються значним забиттям та ушкодженням м'яких тканин, з ураженням кісток, нервово-судинних вузлів та внутрішніх органів.
Кусані рани супроводжуються великими і глибокими ушкодженнями та важким мікробним забрудненням, ускладнюються гнійною інфекцією.
Вогнепальні рани - кульові, уламкові, велика травматизація із руйнуванням тканин. В залежності від каналу рани розрізняють поранення наскрізні, сліпі, дотичні. За відношенням до порожнини — проникаючі і непроникаючі, множинні та комбіновані з ушкодженням різних органів.
Характерні ознаки ран:
•	порушення циісності шкірних покривів;
•	відкритість країв рани;
•	біль та кровотеча на ділянці рани.
Перша допомога:
' промивання рани перекисом водню з видаленням забруднених сторонніх тіл;
' змащування шкіри навколо рани йодом або спиртом;
Тема 13. Долікарська медична допомога...
•	зупинка кровотечі та накладання асептичної пов'язки;
•	при великих ураженнях м'яких тканин та ушкодженнях кісток — транспортна іммобілізація;
•	при сильному болю — аналгін або пенталгін.
Черепно-мозкові травми.
За один рік в Україні травму черепа отримують близько 200 тис. чоловік, а травму хребта з важким ушкодженням спинного мозку — 2 тис. чоловік. Черепно-мозкова травма складає від 30 до 50 відсотків усіх травм. Від дорожньо-транспортних пригод в Україні щорічно гине від 7 до 10 тис. осіб, із них 80% — внаслідок черепно-мозкової травми. Це люди у віці 20 — 60 років. Кожні десять хвилин на дорогах світу гине одна людина, кожних 10 секунд хтось стає інвалідом.
13.6. Долікарська допомога при ушкодженні м'яких тканин, суглобів і кісток
Травма — анатомічне і функціональне порушення тканин і органів, що виникає внаслідок дії факторів зовнішнього середовища.
Гострі травми — ушкодження, які виникають внаслідок одно- моментної раптової дії на тканини організму.
Хронічні травми — це ушкодження, що виникають від багатьох окремих і постійно діючих подразників малої сили, що не можуть при одноразовій дії завдати травми (екземи, рентгенологічні виразки).
Удари — ушкодження м'яких тканин і органів внаслідок удару тупим предметом без порушення цілісності шкіри.
Забій — закрите ушкодження тканин і органів без порушення цілісності шкіри, в результаті чого виникає травматичний набряк тканин, крововиливи, іноді — відшарування тканин.
Характерні ознаки забою — біль, набряк, синці; місцеве підвищення, порушення функцій ушкодженого органа, можливі крововиливи.
Перша допомога — холод на місце забою, туга пов'язка, спокій, підвищене положення кінцівкам, пити анальгін або пенталгін.
Гематома — (крововилив) виникає внаслідок порушення цілісності судинної стінки, що супроводжується виходом крові з кровоносних судин внаслідок механічних травм, патологічних процесів.
Характерні ознаки і перша допомога:
•	припухлість в місці крововиливу, яка швидко прогресує;
•	болючість при пальпації та рухах;
•	обмеження рухів і зниження функцій організму.
•	на місце гематоми кладуть холод, тугу пов'язку, транспортну іммобілізацію.
Вивихи — ушкодження, при яких зміщуються суглобні кінці кісток в суглобах.
Розтягнення і розрив зв'язок — припухлість, рух у невластивому для суглоба напрямку.
Стискання — наслідок тиску великої ваги на орган людини, роз- чавлення м'язів, підшкірної жирової клітковини, судин і нервів.
Поранення хребта
Ушкодження хребта виникають при надмірному згинанні або розгинанні, падінні з висоти, пірнанні в неглибокому місці, під час автомобільних катастроф і обвалів.
Переломи можуть бути відкритими і закритими, з ушкодженням і без ушкодження спинного мозку.
Характерні ознаки: припухлість, локальна різка болісність, іноді утворення гематоми, можлива деформація хребта.
При ушкодженні спинного мозку настає часткове або повне переривання спинного мозку та його оболонок з розходженням кінців. Внаслідок порушення провідності спинного мозку розвивається втрата чутливості нижче місця ушкодження, паралічі, розлади функцій тазових органів.
Перша допомога. Потерпілого обережно транспортують на ношах з щитом в положенні на спині. Під плечі і голову підкладають м'які валики або подушку.
Піднімати хворого з місця аварії за допомогою не менше 3-х осіб.
Ушкодження таза
Ушкодження таза включають травми м'яких тканин, переломи кісток і ушкодження тазових органів (сечового міхура й уретри, прямої кишки).
Переломи кісток таза виникають внаслідок тяжких травм, які супроводжуються здавленням таза, здебільшого при падінні з великої висоти, обвалах, транспортних аваріях.
Розрізняють неускладнені переломи — без ушкодження внутрішніх органів, і ускладнені — з ушкодженням тазових органів.
Ізольовані переломи кісток таза виникають при прямому ударі або падінні.
В умовах мирного часу, як правило, спостерігаються закриті переломи. Закриті переломи таза можуть супроводжуватись руйнуванням вертилюжної западини і центральним вивихом стегна.
При вдавленні тазового кільця в сагітальному напрямі виникають подвійні переломи Мальгеня; спереду перелом обох гілок лобкових кісток, ззаду — перелом кубової кістки.
Вогнепальні переломи належать до розряду важких ушкоджень і нерідко супроводжуються травмою тазових органів, шоком та крововтратою. При вогнепальних переломах часто відмічаються множинні уламкові переломи, поранення великих судин і нервових стовбурів.
Аналіз ставиться на підставі вивчення анамнезу, механізму травми і обстеження потерпілого.
Характерні ознаки:
•	локальна болісність;
•	крововилив;
' деформація в ділянці перелому;
•	потерпілий перебуває в положенні «жаби»: нижні кінцівки трохи розведені і зігнуті в колінних суглобах;
•	потерпший самостійно не може підняти нижні кінцівки (симптом прилитої п 'ятки).
Струс мозку
Струс головного мозку виникає при травмах черепа.
Характерні ознаки:
•	втрата пам'яті, запаморочення, нудота, блювання;
•	шкірні покриви бліді, холодні;
•	зіниці нормальні або розширені;
•	дихання та пульс сповільнені.
Важкий струс мозку супроводжується довготривалою втратою пам'я-ті, шоковим станом, розладом дихання та серцевої діяльності.
Перша допомога:
-	потерпілого покласти на ноші, голову набік;
-	слідкувати, щоб не запав язик, не виникли ядуха і блювання;
-	транспортувати обережно.
Здавлювання мозку
Важка травма черепа, шо супроводжується крововиливом в порожнину черепа і призводить до здавлювання мозку.
Характерні ознаки: симптоми струсу мозку, головний біль, порушення свідомості, нерідко коматозний стан та судоми.
Перша допомога:
•	потерпшого покласти на носилки, голову набік;
•	слідкувати, щоб не запав язик, не виникли ядуха і блювання;
•	транспортувати обережно.
Ушкодження грудної стінки і органів грудної порожнини
Серед ушкоджень грудної клітки трапляються забій, струс та стиснення грудної клітки. Такі травми найчастіше виникають при катастрофах на транспорті, при обвалах і супроводжуються шоком з порушенням дихання.
Розриви легеневої тканини
Розриви легеневої тканини найчастіше виникають при переломах ребер, що супроводжуються стисненням грудної клітки. При
цьому відламками ребер травмується плевра і легенева тканина. Внаслідок ушкодження легеневої тканини розвивається пневмоторакс та підшкірна емфізема. Між листками плеври від'ємний тиск, тому при розриві легенів повітря вільно виходить в порожнину плеври, що призводить до спадання легенів.
Характерні ознаки: сильний біль в місці перелому, дихання поверхневе, ядуха, синюшність шкірних покривів.
Перша допомога:
—	намасти тугу пов'язку у фазі максимального видиху;
—	при наростанні ядухи провести пункцію плевральної порожнини і відсмоктати повітря і кров;
—	госпіталізація в напівсидячому положенні.
Проникаючі поранення грудної клітки
Характерні ознаки:
•	біль в грудній клітці, ускладнене дихання, при пораненні легенів кровохаркання;
•	шкіра бліда з синюшним відтінком;
•	деколи чути засмоктування повітря через рану.
При проникаючих пораненнях грудної клітки часто розвивається шок.
Перша допомога:
•	накладання на рану герметичної пов'язки,
•	невідкладна госпітаїїізація в напівсидячому положенні.
Рани серця
Рани серця настають внаслідок ушкодження грудної клітки. Розрізняють колоті, різані та вогнепальні поранення.
Характерні ознаки:
•	сильний бігь у ділянці серця;
•	ядуха, серцебиття, відчуття страху смерті;
•	шкірні покриви бліді, синюшні, шийні вени набряклі, пульс слабкий, частий.
Перша допомога:
—	якщо в рані знаходиться ранячий предмет, не витягувати, щоб не посилити кровотечу;
—	на рану накласти асептичну пов'язку;
—	невідкладна госпіталізація в лежачому положенні.
При ударах швидко виникає припухлість, під шкірою з'являються скупчення крові (гематоми), які дуже болять і викликають помірне обмеження руху кінцівки. Внутрішні травми мозку, печінки, легенів, нирок можуть призвести навіть до смерті. Потерпілому забезпечують спокій, особливо в місці ураження, накладають тугу пов'язку, прикладають пакет з льодом тощо.
Розтягнення характеризуються появою різкого болю, швидким витком набряку в області травми, значним порушенням функцій суглоба. Долікарська допомога — туга пов'язка, фіксація суглоба, холод на уражене місце. Повний спокій, туга пов'язка, як і при розриві сухожилля. Анальгін, амідопірин, виклик лікаря.
Стискання — синдром здавлювання — розвивається при тривалому здавлюванні тканини, найчастіше кінцівок, землею, уламками будинка, при землетрусах, обвалах, зсувах, при різних інших аваріях.
Настають шок і отруєння організму продуктами розпаду м'яких тканин.
Характерні ознаки: біль, порушення функцій, запаморочення і втрата чутливості, набряк кінцівки після затискання, шкіра блідо- синюшна, кінцівка тверда на дотик, неможливо рухати кінцівкою, пухирі на шкірі.
Перша допомога: звільнити потерпілого від стискання, вивільнити дихальні шляхи, на руки накласти стерильні пов'язки, еластичний бинт на всю кінцівку (бинтувати знизу догори), шина , евакуація на носилках. Виводять з шоку, тепло накривають, дають випити алкоголю, каву, чай, вводять наркотики (1 мл 1% розчину морфіну), сердечні засоби.
Вивих — стійке зміщення суглобових поверхонь кісток, що утворюють суглоб, з виходом однієї з них через розрив капсули з порожнини суглоба.
Спостерігаються біль, різка деформація суглоба, фіксація кінцівки в неприродному положенні. При лікуванні використовують холод і знеболювальні. Вивих виправляє медперсонал. Важливо не сплутати вивих з переломом.
Втрата свідомості відбувається внаслідок раптового малокрів'я мозку (страх, стрес, біль, кровотеча). Симптоми — різко блідне обличчя, слизові поверхні, дихання нечасте, поверхневе.
Перша допомога: потерпілого вкладають дещо піднявши ноги і опустивши голову; розстібають комір, послаблюють ремінь. Дати понюхати нашатирний спирт, при потребі роблять штучне дихання. Триває недовго.
Вивих плеча
Травматичні вивихи в плечовому суглобі виникають при прямому ударі, падінні на відведену і витягнуту вперед руку і при насильному надмірному обертанні руки в цьому суглобі.
Характерні ознаки:
' різкий біль в суглобах, неможливі активні рухи, а пасивні — різко обмежені і болісні;
•	пружинячий опір м 'язів, що скоротилися;
' плече перебуває в положенні відведення, потерпіти підтримує його за передпліччя здоровою рукою;
•	під час пальпації виявляється вихід головки плечової кістки за межі суглоба, суглобова западина порожня.
Перша допомога: транспортна іммобілізація за допомогою "хустинки", бинта, пов'язки ДЕЗО, дротяною шиною а під пахву підкласти валик з м'якого підручного матеріалу.
Вивих передпліччя
Вивих передпліччя виникає при падінні на витягнуту руку; бувають передні і задні вивихи, найчастіше задні.
Характерні ознаки: ' пасивне положення кінцівки;
•	рука трохи зігнута в ліктьовому суглобі і для зменшення болю хворий підтримує її здоровою рукою;
•	набрякання в ділянці ліктьового суглоба;
•	деформований суглоб;
•	вісь передпліччя зміщена назад, видно ліктьовий відросток, що випинається назад;
•	неможливі активні рухи в ліктьовому суглобі а пасивні мають "пружний характер";
•	сні а м 'язів передпліччя і кисті різко послаблені.
Перша допомога: пов'язка ДЕЗО, бинтування, шина Крамера, транспортна іммобілізація з фіксацією на "хустинці". Вивихи в кульшовому суглобі
Вивихи в кульшовому суглобі: автомобільні аварії в стані алкогольного сп'яніння, непряме насильне діяння. Характерні ознаки:
•	не можна ходити;
•	активні рухи в кульшовому суглобі неможливі а пасивні мають "пружний характер";
•	при пальпації голівку знаходять як у вертлужній западині, так і в сідничній ділянці.
Перша допомога:
•	транспортна іммобілізація;
•	шина Дітеріхса.
13.7. Контузія
Контузія — ураження всього організму людини внаслідок рантової механічної дії на всю чи велику частину новерхні тіла, найчастіше від ударної хвилі.
Можливий струс мозку, розриви легенів, розрив барабанної перетинки вух. Існує три ступені контузії: легка; середньої важкості, важка контузія.
Іступінь - легка контузія; тремтять голова і кінцівки, заїкання, зниження слуху, людину похитує.
II	ступінь - середньої важкості; неповний параліч кінцівок, часткова або повна глухота, порушення мови, відсутність реакції зіниць на світло.
III	ступінь - важка контузія; втрата пам'яті, переривчасте судорожне дихання, можливі судоми, кров з носа і рота.
Долікарська допомога:
•	розстебнути тісний одяг і його частини;
•	повернути потерпілого на бік;
•	обережно прочистити вуха і ніс від згустків крові;
•	при кровотечі вкласти марлеві пов'язки в порожнину вуха чи носа;
•	не давати пити і не робити штучне дихання;
•	відправити до лікарні.
13.8. Долікарська допомога при переломах
Перелом - часткове або повне порушення цілісності кістки.
Види переломів: травматичні і патологічні.
Травматичні — (механічні) переломи виникають під впливом механічних факторів - під час падіння, від ударів, здавлення тошо.
Патологічні — виникають внаслідок розвитку в кістці метастазу неякісної пухлини, ураження туберкульозом або остеомієлітом.
Є також відкриті і закриті переломи.
Закриті переломи — без ушкодження шкіри.
Відкриті переломи - шкіра ушкоджена в зоні перелому. Відкриті переломи тим небезпечні, шо вони можуть інфікувати відламки і розвинути остеомієліт. Як закриті, так і відкриті переломи можуть бути зі зміщенням і без нього.
Залежно від ступеня еластичності кісткової тканини переломи оувають повні і неповні.
При неповному переломі порушується якась частина поперечних кісток, з'являється тріщина кісток. Форми переломів:
•	поперечні;
•	косі;
'	спіральні;
•	уламкові;
•	від стискання;
•	компресійні.
Характерні ознаки переломів:
•	різкий біль і деформація;
•	порушення функції ураженої ділянки;
•	набряк і крововилив у зоні перелому;
•	патологічна ненормальна рухливість кістки і крепітація (кісткове хрумтіння);
•	нерівність кісток;
•	в рані відкритого перелому виступає уламок кістки;
•	біль різко посилюється при зміні положення ушкодженої кінцівки і зменшується в стані спокою.
Долікарська допомога:
•	фіксація кісток у ділянці переломів;
•	протишокові заходи;
•	правильне транспортування в медичну установу.
Основне завдання — правильно закріпити ушкоджені кістки, суглоби, зв'язані з ними кінцівки в нерухомому і найзручнішому для потерпілого стані.
Іммобілізація — зменшує біль, це засіб попередження шоку. Переломи рук і ніг (верхніх і нижніх кінцівок) — найчастіші переломи.
Правильна фіксація ушкоджених кінцівок попереджує зміщення уламків, зменшує ушкодження судин, нервів, м'язів і шкіри гострими краями уражених кісток, попереджує шок.
Накладання транспортної шини
Перед накладанням транспортної шини перелом обробляють йодом і накладають асептичну пов'язку при відкритому переломі.
При транспортуванні шину закріплюють, щоб добре зафіксувати область перелому; під шину вкладають вагу, тканину; фіксують два суглоби вище і нижче перелому.
Потерпшого утеплюють, дають випити алкоголю, гарячого чаю, кави, вводять морфій.
Переломи кісток черепа
Ушкодження черепа веде до струсу мозку, стискання, забою черепа. Не пухлинні набряки мозку, часткове руйнування мозкової тканини. Настають запаморочення, нудота, блювання, сповільнення пульсу, втрата пам'яті (амнезія), порушення мови і міміки.
Переломи виникають при дорожньо-транспортних пригодах в результаті важких ударів в голову, при обвалах, падіннях і супроводжуються стисканням, прогинанням, а потім розривом кісток черепа.
Переломи склепіння черепа
Переломи склепіння черепа можуть бути прямі — в місці безпосередньої дії і непрямі — виникають від вторинної дії травмуючого предмета (фактора).
Переломи черепа також поділяються на закриті і відкриті, повні і неповні.
При повному переломі ушкоджується вся кістка. При неповному — ушкоджується зовнішня кістка, що особливо небезпечно, внутрішня скловидна пластинка кістки, уламки якої можуть ушкодити мозкові оболонки і речовину мозку.
Характерні ознаки:
•	витікання спинномозкової рідини і крові з носа, носоглотки, вуха;
•	синці в ділянці очних ямок, які розвиваються через 1—2 доби після травми;
•	порушення функцій нерепно-мозкових нервів (лицьового, слухового);
•	пальпаторно в ділянці: переломи, локальний біль, деформація черепа, вдавлення, наявність виступів.
Перша допомога: лід на голову, очистити ротову порожнину від блювотиння; на рану накладають асептичну пов'язку, транспортують до лікарні на ношах на спині, під голову кладуть валик чи подушку. Запобігти западанню язика і проходженню блювотних мас.
Перелом ключиці
Найчастіше виникають переломи середньої і зовнішньої третини ключиці, рідше — акроміального кінця.
Виникає внаслідок падіння на витягнуту руку, на лікоть чи зовнішню поверхню плеча або при ударі по ключиці.
Характерні ознаки:
•	біль в ділянці перелому ключиці, обмеження рухів, припухлість;
•	підшкірна гематома на місці перелому, деформація, при пальпації відмічається характерне зміщення уламків.
Перша допомога: в пахову ямку кладуть жмут вати, руку згинають під прямим кутом до тулуба, бинтують від кінцівки до спини, підв'язують нижче ліктя косинкою до шиї, на уражене місце накладають холод. Накладають пов'язку Дезо, шину Кузьмінського, використовують ватно-марлеві кільця Дельбе. Накладають вось- миподібну пов'язку без зміщення в положенні розведених плеч.
Переломи ребер, плеча
Причини: падіння на виступаючий предмет, наїзд автомобіля, ДТП, удари, стискання грудної клітки в передньо-задньому напрямі при землетрусах, стихійних лихах, аваріях.
Характерні ознаки:
•	сильний біль в місцях перелому, посилення при кашлі, диханні, зміні положення тіла;
•	при па,іьпації болісно і хрустить в місці перелому.
Перша допомога:
•	накладання тугої пов 'язки;
•	стягують бинтами груди під нас видиху;
•	транспортують на носилках в напівсидячому положенні.
Перелом плечової кістки
Розрізняють переломи верхнього відділу, діалізу і нижнього кінця плечової кістки.
Перелом шийки — у верхньому відділі плечової кістки найчастіше спостерігають переломи хірургічної шийки і відриви великого бугра, які виникають здебільшого при падінні на лікоть або під час прямої травми верхньої частини плеча.
Характерні ознаки:
•	різкий біль і патологічна рухомість, іноді крепітація, припухлість;
•	неможливі рухи в течовому суглобі;
•	при збитому переломі можливі незначні рухи в плечовому суглобі.
Перша допомога: транспортна іммобілізація здійснюється за допомогою шин Крамера, при збитих переломах руку підвішують на пов'язці.
Переломи передпліччя
Розрізняють переломи верхньої третини, діалізу і нижньої третини передпліччя.
Характерні ознаки:
•	локалізована болісність;
•	штокоподібна деформація передпліччя;
' обмеження рухів у ліктьовому суглобі;
•	набряк м 'яких тканин у місці перелому;
' підшкірний крововилив.
Перша допомога: транспортна іммобілізація за допомогою шини
Крамера.
Р. М. Івах, Я. І. Бедріи, Б. О. Білінськии, М. М.Козяр. ОС НОВІ 10X0 РОНИ ПРА ЦІ
Перелом кульшової кістки
Результат транспортних аварій з характерними ознаками:
•	біль в кульшовому суглобі;
•	неможливість стояти, ходити, сидіти;
•	кінцівка злегка повернута всередину, зігнута.
Перша допомога: транспортна іммобілізація на носилках на стороні здорової кінцівки.
Перелом кісток гомілки
Існує три групи таких переломів:
•	перелом відростків великогомілкової кістки;
•	перелом діалізу великогомілкової та малогомілкової кісток;
•	перелом кісток (падіння з висоти на розігнуті ноги).
Характерні ознаки:
•	біль у колінному суглобі при наступанні;
•	бйіь у ділянці перелому, припухлість, контури згладжені;
•	вкорочення гомілки;
•	крововилив у колінний суглоб.
Перша допомога: шини Крамера, шини Дітеріхса, спосіб "нога до ноги".
Перелом діафізу кісток гомілки
Виникає при прямому ударі, здавленні, падінні на гомілку. При прямій травмі виникають багатоосколкові, поперечнозубчасті переломи. При непрямій травмі площина перелому коса, спіральна. Характерні ознаки:
•	раптовий біль при напруженні розгиначів гомілки;
•	припухлість в ділянці;
•	пасивне положення кінцівки;
•	при переломах обох кісток виявляється рухомість кісток (уламків) і крепітація.
400
Тема 13. Долікарська медична допомога...
Бувають 1-кісточковий, 2- і 3-кісточкові переломи, найчастіше — зовнішньої кісточки. Результат бічних і ротаційних рухів стопи, що виходять за межі фізіологічних. Травми бувають всередину (супінаиійні) і назовні (пронаційні).
Характерні ознаки: припухлість і крововилив, локальна болючість, обмежені рухи.
Перша допомога: шина Крамера, накладена від середньої третини стегна до пальців стопи.
Перелом, ушкодження щелепи
•	потерпілого в сидячому стані транспортують до лікарні з легким нахилом голови вперед;
•	запобігають асфіксії кров'ю, запалим язиком, слиною;
' накладають фіксуючу пов'язку.
Накладення шини при типових переломах показано на рис. 13.8 - 13.12.

Рис. 13.8. Шинні пов'язки на гоміїку та стегно
Рис. 13.9. Наюіадання шинної пов'язки при переломі кісток гомілки
401

Рис. 13.11. Шинна пов'язка з підручного матеріалу при переломі кісток передпліччя

Рис. 13.12. Пов 'язка при переломах кісток верхньої та нижньої щелеп
13.9. Долікарська допомога при ядусі, утопленні, заваленні землею, при отруєнні
Асфіксія (ядуха) — припинення надходження кисню в легені протягом 2-3 хвилин: зупиняється газообмін в легенях, настає кис
неве голодування, людина непритомніє, зупиняється серце, настає смерть.
Асфіксія виникає внаслідок стискання (шнурком, рукою) гортані: трахеї (задушення), затоплення гортані і трахеї водою (утеплення), слизовими масами, блювотинням, землею; закривання входу в гортань чужорідним тілом чи запалим язиком (при наркозі або без свідомості); параліч дихального центру від отрути, вуглекислого газу, снодійних засобів; прямої травми головного мозку (блискавка, рана, електрошок); внаслідок дифтерії, грипу, ангіни та іншого захворювання.
Рятування утопленика
Його беруть за волосся, перевертають обличчям догори і пливуть, не даючи зачепити себе. Потерпілого кладуть животом на зігнуте коліно так, щоб голова була нижче грудної клітки, видаляють із ротової порожнини і гортані воду, водорості, блювотні маси. Енергійно стискають грудну клітку, видаляють воду з трахеї і бронхів (рис. 13.13). В утопленика параліч легенів настає через 4—5 хвилин, а серце працює 15 хвилин. Тоді потерпілого кладуть на рівну поверхню, роблять штучне дихання і непрямий масаж серця. При набряку гортані спостерігається шумне важке дихання, посиніння шкіри. Накладають холодний компрес на карк, ноги — в гарячу воду. Вводять підшкірно Імл 2% розчину димедролу. При потребі тільки лікарі роблять трахеотомію — вводять трубку в розсічену трахею.

Рис. 13.13. Видалення води з дихаїьних шляхів та шлунка потерпілого
При заваленні землею стискається грудна клітка і ускладнюється відтік крові, зростає тиск венозної системи, що призводить до
розриву дрібних вен шиї і обличчя. Різко погіршується дихання, розвивається синдром травматичного роздавлення: в тканинах накопичуються токсичні речовини, які викликають важку інтоксикацію, аневризм, порушені функції серця, нирок, печінки. При потребі: очищають ротову порожнину, гортань, накладають джгути, терміново транспортують в медичний заклад.
Отруєння
Отруєння — хворобливі стани, викликані введенням в організм людини отруйних речовин.
Отруєння бувають:
•	побугові;
•	навмисні (вбивства, самогубства);
•	промислові.
Розрізняють отруєння гострі і хронічні.
Шляхи проникнення отруйних речовин в організм людини через:
•	шлунково-кишковий тракт;
•	дихальні шляхи;
•	шкіру;
•	кон'юнктиву;
•	введення під шкіру, в м'язи та у вени.
Загальні принципи лікування отруєнь:
•	негайне усунення отрути з людського організму;
•	швидке знешкодження отрути;
•	симптоматичне лікування.
Коли отрута потрапляє через рот — якомога швидше промити шлунок водою з адсорбуючими речовинами (активованим вугіллям, кислим молоком), потрібно 10 — 15 л води. Промивають через зонд. Після прийому теплої води (1—2 склянки) викликають блювання, подразнюючи корінь язика та зів ложкою чи пальцем. Дають 20 —30 г сірчано-кислого натрію або сірчано-кислої магнезії в
розчині для виведення отрути з кишківника через зонд після закінчення промивання шлунка.
Гостре отруєння
Отруєння міцними кислотами — азотною, соляною, сірчаною, оцтовою есенцією.
Характерні ознаки:
•	слизова оболонка губ, ротової порожнини та зів, задня стінка глотки обпечені, набряклі;
•	місця опіків вкриті нальотом;
•	струп різного забарвлення в залежності від кислоти, якою викликаний опік (азотною — жовтий, оцтовою — багряний, соляною — сірий, білявий);
•	ковтання та проходження їжі (настій рідин) різко болючі;
•	посилена салівація, блювота кислими масами із домішками крові;
•	потерпшій збуджений, стогне, болить верхня частина живота;
•	може виникнути шок, колапс, опіки дихальних шляхів та підвищення температури тіш;
•	сеча темно-бурого забарвлення при кислій реакції, і темно- червоного — при лужній реакції;
•	печінка збільшена, болюча, шкіра жовтіє.
Перша допомога:
•	якомога швидше промити шлунок теп.юю водою;
•	при різкому болю лікують больовий синдром;
•	при попаданні кислоти на шкіру — 15—20 хв. під струменем води Ті промивають;
' сірчану кислоту до змивання зняти бинтом, марлею;
•	лід на живіт;
•	2—3 доби голод;
•	госпіталізація в профільний медичний заклад.
Отруєння СО — чадним газом
Чадний газ у закритих приміщеннях при поганій вентиляції викликає отруєння, смерть.
Характерні ознаки:
•	головний біль, блювання, запаморочення, шум у вухах, ядуха, аритмія, м'язова слабкість;
•	блідне шкіра, на тілі утворюються ясно-червоні плями;
' далі — судоми, параліч, смерть.
Перша допомога:
•	виносять потерпілого на свіже повітря;
•	роблять штучне дихання;
•	забезпечують кисневу інгаляцію протягом кількох годин;
•	розтирають тіло, до ніг кладуть гарячу гріту, підносять до носа нашатир.
Харчові отруєння
Екологічно брудні недоброякісні продукти, насичені нітратами та нітритами, важкими металами, — м'ясо, риба, торти, молоко, морозиво теж викликають харчову токсичну інфекцію.
Наявні в них токсини викликають харчові отруєння, які проявляються через 2 — 4 години після вживання отруєних продуктів, іноді через 20 - 26 годин.
Ознаки хвороби: виникає раптова нудота з повторним блюванням; болями в животі; рідкі часті випорожнення зі слизом чи кров'ю; знижується артеріальний тиск; частішає — слабшає пульс; блідість, спрага, температура 40°С, катастрофічно розвивається сердечно-судинна недостатність, судоми м'язів, колапс, смерть.
Долікарняна допомога:
•	негайно промити шлунок водою;
•	багато пити теплої води, кефіру;
•	викликати постійне блювання;
•	пити вугілія — карболен;
•	не їсти протягом 1 — 2 діб;
•	багато пити чаю, кави;
' зігрівати руки і ноги потерпічого грілками;
•	приймати фталазол, левоміцетин.
Отруєння грибами
Характерні ознаки:
•	через 1,5-3 години виникають перші прояви отруєння;
•	спостерігається слабість, слинявість, блювота, б'їль в шлунку, кольки;
•	головний біль, запаморочення;
•	криваві випорожненння, збільшена та болюча печінка;
•	втрата зору, марення, галюцинації;
•	судоми, колапс.
Долікарська допомога:
•	якнайшвидше промити шлунок водою, слабким розчином марганцю з активованим вугшям; бажано через зонд;
•	дати касторку — послаблююче;
•	ставити очисні клізми;
•	покласти грілку, тепло накрити хворого, робити штучне дихання;
•	дати пити гарячі каву, чай; холод на голову, вологе обтирання;
•	відправити в лікарню. Отруєння отрутохімікатами
Таке отруєння гербіцидами, пестицидами, фунгіцидами, арборицидами має місце в сільському господарстві.
Характерні ознаки: хвороба починається через 15 — 60 хвилин, з'являються симптоми ураження нервової системи: слиновиділення, мокротовиділення, пітливість, шумне прискорене дихання з хрипом, неспокій, судоми ніг, параліч м'язів, зупинка дихання, асфіксія, смерть.
Долікарська допомога:
•	негайно відправити потерпілого в лікарню;
•	дати пити вісім крапель 0,1% атропіну, 2 таблетки беладон - ни;
•	зробити штучне дихання;
•	промити шлунок водою з активованим вугіллям;
•	отруту зі шкіри змити струменем води.
Отруєння алкоголем
Отруєння етиловим спиртом: має наркотичний ефект, він діє на центральну нервову систему (ЦНС), внаслідок чого можливий параліч дихального та судинно-рухового центрів.
Характерні ознаки:
•	холодна липка шкіра;
•	обличчя гіперемоване;
•	температура тіла знижена;
•	спочатку звужені зіниці, а з наростанням гіпоксії — розширюються;
'	відсутня реакція на світло;
•	артеріальний тиск знижується, пульс слабкий, частий;
•	підвищена салівація (слиновиділення);
•	повторне блювання, аспірація блювотними масами;
•	затруднене дихання, аритмічне;
•	бувають судоми;
•	зупинка серця, серцева недостатність.
Долікарська допомога:
•	очистити ротову порожнину, глотку, ніс;
•	відновити прохідність верхніх дихальних шляхів;
•	при западанні язика вставити у рот повітропровід;
•	вдихати нашатирний спирт;
•	високо піднести голову і повернути її назад;
•	при пригніченому диханні необхідна інтубація (вставити трубку в дихальне горло);
•	промивання шлунка через зонд;
•	госпіталізація.
Отруєння метиловим спиртом (метанол, деревний спирт).
Потрапляє через шкіру, шлунково-кишковий тракт, через дихальні шляхи. Смертельна доза — 100 мл. Токсична дія — пов'язана з пригніченням ЦНС.
Характерні ознаки:
в перші години — симптоми легкого отруєння, незначне сп'яніння, біль в епігастрії (під ложечкою, в ямці ділянки шлунку), нудота, блювання;
на другий, третій день — затьмарення зору, мурашки перед очима, головний біль, запаморочення, наростає спрага, ядуха, розширюються зіниці, слабка реакція на світло, настає сліпота, частить пульс, артеріальний тиск з тенденцією до колапсу, миттєві судоми.
Смерть може настати внаслідок порушення дихання та гострої серцевої недостатності.
Перша допомога:
•	очистити ротову порожнину, глотку, ніс;
•	відновити прохідність верхніх дихальних шляхів;
•	при западанні язика вставити у рот повітропровід;
•	вдихати нашатирний спирт;
•	високо піднести голову і повернути її назад;
•	якщо дихання пригнічене, необхідна інкубація;
*	промивання шлунка через зонд;
•	госпіталізація.
Пам'ятка для водія
1(11 1 ШІІІОІО	Виший
(м.1)	Ч-.к" йіінв.іеннн парі» а.іконию (ГОЛ)	
Горілка Ю"	50	1 0-1,5	
-II-	100	3.0-3.5	
-II-	200	<і.5-7.0	
-II-	250	8,0-9.0	
-и-	500	І5.О-ІІ0	
Коньяк <.**«■**.>	100	3.5-1.0	
Шампанська	100	1.0	
( ;. міш коньяку і шампанського	100-150	1 5-5.0	
Портвейн	200	3,2-3,5	
-II-	300	3.5-4,0	
-//-	400	1,5-5.0	
11 їжо	500	до 45\в.	
Таблиця
Мас» нашої і» іі.іа (к'і)		кІІІ.КІСІ	. пішн і пік сітрішн» (порцій)		
	1	1	3	4	5	
	час зберігання а ікогп.іш а кроні	
50	3	6.5	9.5	ІЗ	16	
60	3	5.5	8	10.5	13.5	
'0	2	1.5	-	9	11.5	
80	і	4	6	8	І0	
90	^	3,5	5.5	-	9	
100	І 5	3		6,5	8	
УВАГА! Як користуватись цією таблицею?
1.	Знайдіть рядок, де відмічена маса Вашого тіла. Якщо вона знаходиться між двома значеннями, то виберіть менше.
2.	Знайдіть стовпчик, який відповідає кількості випитих порцій спиртного.
3.	На перетині рядка і стовпця отримаєте час, що повинен минути для того, щоб можна було сідати за кермо.
4.	Якщо ви побажаєте скоригувати дану таблицю, то ліпше кількість спиртного змінити в меншу сторону, а час — в більшу.
За порцію прийнята одна із таких кількостей алкоголю: 50 г горілки (40°), 40 г коньяку, 100 г портвейну, 150 г сухого вина, 1 пляшка (0.5л) пива.
Отруєння аустоном (фарби, розчинники, смоли). Потрапляють через всі три шляхи. Наркот ична дія на ЦНС, опік слизової верхніх дихальних шляхів та шлунка. Смертельна доза — 100- 150 мл.
Характерні ознаки:
Отруєння випарами — слабкий наркотичний ефект, стан сп'яніння, мігрень, хитка хода, загальна слабкість, подразнення слизової оболонки очей, кашель, запах ацетону з рота, біль у шлунку, втрата свідомості. Рефлекторна зупинка дихання та смерть. Перша допомога:
•	боротьба з порушенням функцій дихання;
•	промивання шлунка.
Отруєння бензином, гасом
Через вдихання пари:
•	перезбудження з наступним пригніченням ПНС;
•	запаморочення, плаксивість, галюцинації, сльозотеча, кашель, нудота, блювання, тахікардія.
Ці явища зникають при провітрюванні приміщення.
Через рот — печія в роті та стравоході, рідкі випорожнення, збільшення печінки.
Через 2-8 годин — біль в боці, кашель з іржавим харкотинням, висока температура, запах бензина з рота. Перша допомога:
•	винести потерпшого на свіже повітря;
•	промити через рот шлунок;
•	очищення дихальних шляхів;
•	штучне дихання;
•	киснева інгаляція;
•	госпіталізація.
Отруєння наркотичними речовинами
Токсична дія — наркотичний вплив на ЦНС. Смертельна доза — 0,2 — 0,4 г. Характерні ознаки:
•	коматозний стан із характерним значним звуженням зіниць і з послабленням реакції на світло;
•	гіперемія шкіри;
•	судоми, порушення дихання та розвиток асфіксії;
•	брадикардія, гіпертермія, колапс.
Перша допомога:
•	промивання шлунка;
•	сольові проносні засоби;
•	штучне дихання;
•	госпіталізація.
Отруєння свинцем та його сполуками Перша допомога:
•	промивання шлунка;
•	антидотна терапія;
•	унітіол;
•	грілка на живіт. Отруєння ліками
Причинами цих отруєнь є передозування, необережність дітей. Характерні ознаки: порушення, гальмування і збудження ЦНС, посилена віддача тілом тепла, пітливість, слабкість, сонливість. Перша допомога:
•	промити шлунок;
•	реанімаційні заходи.
Передозування снодійних засобів
Характерні ознаки:
•	виникає гальмування нервової системи;
•	сон переходить в несвідомий стан з паралічем дихання;
•	блідість, поверхневе дихання, неритмічне, з хрипом.
Перша допомога:
•	викликати блювання;
•	реанімаційні заходи. Отруєння лугами
Отруєння їдким калієм, натрієм, каустичною содою, негашеним вапном, нашатирним спиртом. Смертельні дози:
10 — 15 мл для їдкого калію, натрію; 30 — 50 мл для нашатирного спирту. Характерні ознаки:
•	больовий шок;
•	повторні масивні шлунково-кишкові кровотечі;
•	механічна асфіксія в результаті опіку та набряку глоткового киьця;
•	рефлекторний набряк гортані;
•	реактивний перитоніт;
•	різкий біль стравоходу та живота;
•	блювота, пронос із кров'ю;
•	кров у сечі або відсутність сечовипускання.
Смерть може настати в перші години внаслідок больового шоку.
Перша допомога:
•	якомога швидше та обережно промити шлунок значною кількістю тетої води. Домішки крові не є перешкодою для цієї процедури;
•	при різкому болю — лікування больового синдрому;
•	при потраплянні лугів на шкіру — змивати сильним струменем води;
•	прикладати лід на живіт;
•	голод протягом 2—3 діб;
•	негайна госпіталізація у профільний медзаклад.
Отруєння кислотами
Характерні ознаки:
•	викликають великі площі опіку порожнини рота, гортані, харчового тракту, шлунка. Потім вторинне отруєння — серця, печінки, нирок, руйнування тканин;
•	поверхня опіку рихлішає, білувата, розпадається;
•	біль у роті, за грудиною, больовий шок;
•	можливий набряк гортані з розвитком асфіксії, настають серцева слабкість, колапс.
Перша допомога:
•	промивають шлунок теплою водою з перманганатом магнезії (20 г на 1л води);
•	викликають штучне блювання;
•	дають пити молоко, рослинну олію, білок, обволікаючі.
13.10. Долікарська допомога при укусах змій, комах, тварин
Укуси змій
На місці укусу отрута швидко всмоктується і викликає сильний біль, набряк тканин, який поширюється на значну поверхню тіла. Смерть може настати через півгодини при явищах колапсу та зупинці дихання. Укус кобри менш болючий, викликає менший набряк. Швидко розвиваються розлади мови, ковтання, свідомість плутана, параліч. Смерть настає від паралічу дихання.
Перша допомога: хрестоподібний розтин на місці укусу, відсмоктування отрути, промивання рани одновідсотковим розчином марганцевокислого калію, холод на місце укусу, іммобілізація кінцівки, обколювання місця укусу фізіологічним розчином або новокаїном.
Укуси комах
При укусах бджіл, ос, кліщів, шершнів, павуків токсичні отрути потрапляють в організм і викликають біль у місці укусу, печію, почервоніння, набряк, підвищення температури. При множинних укусах — слабкість, запаморочення, головний біль, озноб, нудота, блювання. При підвищеній чутливості до отрути — кропивниця, набряк, серцебиття, біль у попереку і суглобах, судоми та втрата свідомості, напади бронхіальної астми, анафілактичний шок.
Перша допомога:
•	видалити жало (кліща) та витиснути отруту;
•	на місце укусу — ін 'єкції новокаїну з адреналіном;
•	місцево лід;
' преднізолонова мазь.
Укуси тварин
При укусах тварин рана супроводжується великими ушкодженнями м'яких тканин, на її краях відзначається важке мікробне забруднення; ускладнюються гострою гнійною інфекцією.
Перша допомога:
•	обробка країв рани йодом;
•	асептична пов'язка;
•	джгут при артеріальній кровотечі;
•	при великих ранах — транспортна іммобілізація.
13.11. Долікарська допомога при опіках
Опіки — це ушкодження тканин, викликані дією високих температур, хімічних речовин, електроструму або іонізуючою радіацією.
Опіки бувають поверхневі і глибокі, обмежені та широкі, а тому важкість стану потерпілого залежить не тільки від глибини опіку, а й від площі.
Розрізняють 4 ступені опіків:
І ступінь — еритема і набрякання шкіри, почервоніння шкіри;
IIступінь — утворення пухирів, змертвіння шкіри, відмирає роговий і блискучий шар епідермісу;
III ступінь — некроз епідермісу, змертвіння шкіри, її глибоких шарів, м'язів, тканин, частковий некроз дерми; струпи, кровотеча;
IVступінь — некроз (обвуглення) шкіри і м'яких тканин, сухожиль, кісток.
Ураження опіком третини або половини шкіри, внутрішніх тканин призводить до шоку, колапсу, смерті.
За глибиною ураження опіки поділяють на поверхневі (І, II, III ступенів), які гояться за рахунок здорової шкіри і епітелію шкірних придатків, та глибокі (III, ІУступенів), які можуть загоїтися тільки внаслідок крайової епітелізації (при обмежених опіках) або після проведення пластики шкіри.
Плошу опіку найкраще визначати за правилом дев'ятки: шкірний покрив голови і шиї складає 9% від загальної площі шкіри,
однієї руки — 9%, передньої поверхні тулуба — 18%, задньої — 18%, однієї нижньої кінцівки 18%, інші — 1%. Площа долоні дорослої людини складає 1 — 1,2% загальної площі тіла.
При важких і великих опіках (понад 15 — 30% загальної поверхні тіла) розвивається загальне ураження організму, що супроводжується важким шоком (опікова хвороба). Виникають зміни в центральній нервовій системі (біль), зміни складу крові, інтоксикація організму.
Перша допомога:
•	усунення ушкоджуючого фактора;
•	накладання асептичної пов'язки на уражені ділянки;
•	дати знеболювальні засоби;
•	при хімічних опіках — промивання уражених тканин теплою водою;
•	при опіках фосфором — пов'язка повинна бути змочена водою.
Що більша поверхня опіку, то більше уражено нервових закінчень і то сильніше виражені явища травматичного шоку.
Порушення функції внутрішніх органів при опіках виникає в зв'язку з великим виділенням через обпечену поверхню плазми крові, отруєння організму продуктами розпаду змертвілої тканини, які всмоктуються організмом із зони ушкодження. Спостерігаються головний біль, загальна слабкість, блювання.
Потерпілому часто і потрошки дають пити воду з питною сіллю, (1/2 чайної ложки соди та 1 чайна ложка солі на 1 лігр води).
Для пов'язок використовують стерильний бинт, індивідуальний пакет. Обпечену поверхню можна закрити чистою бавовняною тканиною, пропрасованою гарячою праскою або змоченою етиловим спиртом, горілкою, перманганатом калію, які зменшують біль.
Потерпілого тепло вкривають, для знімання шоку вводять наркотичні речовини (промедол, морфій), дають пити гарячу каву, чай з вином.
Радіаційні опіки виникають внаслідок прямої дії іонізуючого випромінювання (нейтронів гамма- і бета- променів), їх існує 5 ступенів:
I	— опіки первинної еритеми. Через 1 — 2 години з'являється почервоніння, котре триває від кількох годин до 2 — 6 діб;
II	— прихований опік. Триває від кількох годин до 2 діб;
III	— період гострого запалення. Поступово утворюється вторинна еритема, набряки, ерозії, виразки на ураженій шкірі з різким болем. Триває від двох тижнів до кількох місяців;
IV— відновлення. Поступово зменшується еритема і гояться рани, однак глибокі виразки не гояться роками.
V — період віддалених наслідків. Виникають атрофія підшкірної основи, сухість і порушення пігментації шкіри, виразки, рубці.
Залежно від величини поглинутої дози радіаційного випромінювання існує 4 ступені важкості радіаційних опіків:
I	- при 800 - 1200 рад;
II	- при 1200-2000 рад. Виникає повторна еритема, набряки, су- бепідермальні пухирі. Через 1 — 2 місяці атрофується шкіра, м'язи;
Ш — при 2000 — 2500 рад. Різко виражена еритема, набряки, пухирі, ерозії, виразки, некроз шкіри, нагноєння, гостре запалення, різкий біль. Триває роками;
IV	— при 2500 — 3000 рад і більше. Виникають гостре запалення, набряк, біль, крововиливи, пухирі, некроз тканин тіла, гангрена, сепсис.
Лікування: місцева гіпотермія, інфільтрація уражених тканин 0,25% розчином новокаїну, новокаїнова блокада, шкіру змащують стерильною олією, накладають фурацилінові пов'язки, лікують хірургічно.
При термічних опіках накладають стерильну пов'язку, людину обмотують простирадлом, забезпечують тепло, дають теплий чай, солодку каву, обтирають спиртом, одеколоном, горілкою або змащують ними пов'язки і бинти. При шоку дають пити 20 крапель валер'янки чи краплі Зеленіна, 2 — 3 чарки вина або горілки.
При хімічних опіках 10 — 20 хвилин промивають обпечене місце струменем проточної води.
При опіку лугом накладають пов'язку з марлі, змочену розчином борної кислоти (1 г на склянку води).
Забороняється відривати пухирі, а також відривати від них одяг, сургуч, каніфоль, бо це може призвести до інфекції та затягнути термін заживання ран. Заборонено змащувати рани маслом, мазями, засипати порошками.
13.12. Долікарська допомога при обмороженні
Обмороження — це ушкодження тканин і органів внаслідок дії низької температури.
При дії холоду, вітру, підвищеної вологості, в тісному і мокрому взутті, в нерухомому стані, під час хвороби, при алкогольному сп'янінні, втраті крові обмороження може настати при температурі 3-5°С. Найбільше обморожуються верхні та нижні кінцівки,
ніс, вуха.
При обмороженні спочатку відчувається холод, потім оніміння, при якому спочатку зникає біль, а потім чутливість, тобто настає холодова анестезія, що стає причиною важких незворотних змін в тканинах організму людини.
Існує 4 ступені обмороження:
1 ступінь характеризується ураженням шкіри у вигляді зворотних розладів кровообігу, шкіра блідне, знижується чутливість. Після розігрівання шкіра стає синьо-червоною, пухлина збільшується з тупим болем. Запалення триває кілька днів, потім шкіра свербить і облущується, згодом потерпілий одужує.
// ступінь супроводжується некрозом поверхні шкіри, при відігріванні шкіра стає червоно-синьою, підпухає, утворюються пухирці, наповнені прозорою рідиною, з'являються сильний біль, лихоманка, підвищується температура тіла, погіршуються апетит
та сон.
/// ступінь викликає тромбоз судин, некроз шкіри і м'яких тканин на різну глибину. Утворюються пухирі темно-бурого кольору,
супроводжувані снльнпм болем, потовиділенням, лихоманкою, апатією.
IVступінь — змертвіння всіх шарів тканин, в тому числі і кісток.
Тіло холодне і нечутливе. З'являються пухирі з чорною рідиною. Обморожена зона чорніє, муміфікується, спостерігається некроз протягом 2 — 3 місяців. Настає дистрофія і змінюється склад крові.
Потрібно негайно зігріти потерпілого, особливо обморожену частину тіла за допомогою теплових ванн з температурою води від 20 до 40°С. Потім уражені місця висушують, закривають стерильною пов'язкою і тепло накривають. Заборонено розтирати уражене тіло льодом. Можна розтирати вовною, хутром.
Загальне замерзання настає при охолодженні всього організму (люди, що заблукали, вибилися із сил, виснажені хворобою і в стані алкогольного сп'яніння).
Спочатку з'являється відчуття втоми, сонливості, скутості, байдужості, зомління, зупиняється дихання і кровообіг.
Потерпілого переносять в тепле приміщення і поступово відігрівають, добре у ванні з водою кімнатної температури, проводячи масаж всього тіла. Воду нагрівають до 36° С. Коли з'являється рожевий колір шкіри і щезає одубіння кінцівок, проводять масаж серця і штучне дихання. Коли з'являється самостійне дихання і потерпілий приходить до свідомості, його кладуть на ліжко, тепло вкривають, дають пити гарячий чай, каву, молоко, відправляють до лікарні.
13.13. Долікарська допомога при шоку
Травматичний шок — складний патогенний процес, що виникає внаслідок важкої механічної травми, опіку і характеризується порушенням функцій життєво важливих органів та систем організму.
При комбінованих хімічно-радіаційних ушкодженнях, опіках тканин і органів травматичний шок спостерігається у 30% потерпілих.
У розвитку травматичного шоку першочергову роль мають наступні фактори: втрата крові і біль, розлад дихання, порушення процесів метаболізму, інтоксикація організму недоокисненими продуктами обміну речовин внаслідок руйнування тканин.
Чинники, які сприяють розвитку шоку: запізніле і неповноцінне надання долікарської допомоги, вторинна травматизація в процесі транспортування в лікарню, повторна втрата крові, переохолодження або перегрівання, фізично-емоційне перенапруження, стреси, тривале недоїдання та зневоднення організму тощо.
При пораненнях зміни виникають у підкіркових утвореннях великого мозку та в системі периферійного кровообігу (перерозподіл крові, яка забезпечує життєдіяльність органів, передусім серця і мозку). Розвивається циркулярна гіпоксія, судоми посткапілярних венул (випотіває плазма в позаклітинний простір), набряк і згущення крові. Знижується венозний тиск, слабнуть нирки, печінка, легені, відбувається тромбоутворення, розвиток незворотних змін в органах.
Травма кишечника призводить до інтоксикації організму, ускладнюється стан пораненого, спостерігається розлад дихання і кровообігу. Порушується функція нервової системи.
Шок має дві фази: еретильну і торпідну.
Еретильна фаза шоку — фаза збудження. Спостерігається надмірна рухливість, мова уривчаста, погляд неспокійний, шкірний покрив блідий, іноді виникає гіперемія (різке потовиділення), пульс відхилений від норми — сповільнений або прискорений. Дихання часте, поверхневе.
Торпідна фаза шоку — фаза пригнічення; розрізняють 4 її ступені:
/ ступінь (легка форма шоку). Це результат ізольованих поранень середньої важкості та втрати 500 — 1000 мл крові. Стан помірного психічного гальмування, блідий шкірний покрив, артеріальний тиск 100 — 95 мм. рт. ст. Прогноз сприятливий.
і І ступінь (шок середньої важкості). Численні ушкодження тіла, втрата крові до і 000 — 1500 мл, стан важкий, хоч орієнтація і свідомість не втрачені, шкіра бліда, губи ціанотичні, психічна за- гальмованість, пульс - 110 - 130 пульсацій за хвилину, тиск - 90-
75 мм рт. ст., нестійкий. Прогноз сприятливий при проведенні протишокової терапії.
III ступінь (важкий шок). Виникає при важких ушкодженнях грудної клітки, черевної порожнини. Крововтрата — до 2000 мл, стан важкий, виражена психічна загальмованість, іноді ступор. Шкіра бліда, піанотична, пітніє, слизові оболонки сухі, гіпотермія, зниження сухожильних рефлексів, розлад нирок, сечовиділення. Пульс — 120 — 160 пульсацій за хвилину, тиск — 75 мм рт.ст., дихання поверхневе. Без протишокових заходів прогноз несприятливий.
VI ступінь — термінальний стан (передагональний, агональний та юіінінна смерть) — вкрай важкий для потерпілого. Втрата свідомості, шкіра холодна, трупна, ціанотична, вкрита липким холодним потом, зіниці розширені, не реагують на світло, пульс не промацується, крайній ступінь шоку призводить до клінічної смерті.
Діагностика шоку ґрунтується на визначенні показників, які характеризують загальний стан потерпілого. Найважливіший показник — рівень артеріального тиску. Що нижчим він є, то глибший розлад функцій організму, його життєдіяльності. Величина крововтрати — найоб'єктивніший показник ступеня важкості шоку.
Перебіг клінічного шоку в залежності від локалізації поранення чи опіку має такі особливості: проникаючі поранення черевної порожнини до 80% спричиняють шок; проникаючі поранення грудної клітки зумовлюють гемоторакс, відкритий пневмоторакс. При пораненнях і ушкодженнях таза — крововтрата — до 2,5 літра. При ушкодженнях кінцівок — крововтрата до 2 літрів, біль, інтоксикація. Велика крововтрата (до 50%) веде до смерті. Крововтрата організмом до 700 мл компенсується самостійно, за рахунок інфузії плазми крові, введення сольових багатокомпонентних розчинів. Рівень гемоглобіну повинен бути 65%.
Профілактична і долікарська допомога при шоку
Під час шоку усувають дію травмуючих факторів і факторів розвитку шоку, зупиняють кровотечу, перев'язують рани, усувають загрозу асфікції; вводять 8-подібну трубку (повітропровід); при пору-
шенні зовнішнього дихання в долікарську допомогу входить очищення порожнини рота і носоглотки, усунення западання язика, відновлення прохідності дихальних шляхів; при пневмотораксі накладається пов'язка; проводиться інгаляція киснем, зупинка зовнішньої кровотечі; вводяться серцево-судинні і аналектичні засоби (виконує фельдшер); здійснюється іммобілізація кінцівок. Ввівши повторно знеболювальні засоби, дають гарячий чай та інші напої.
Синдром тривалого стискання тканин, зокрема тканин верхніх і нижніх кінцівок, буває внаслідок землетрусів, коли люди опиняються під уламками споруд і будинків. Синдром тривалого стискання може спостерігатися порад з переломами, опіками та іншими ушкодженнями організму. При розтрощенні і роздавлюванні тканин різко погіршується кровообіг в м'язах, виникає анемія, гіпоксія тканин, інтоксикація, нервово-рефлекторний розлад, судоми капілярів, артерій, гостра серцево-судинна недостатність, набряки. Плазма крові пропотіває в міжклітинний простір (обсяг циркулюючої плазми зменшується на 50%), зменшується артеріальний тиск, може настати гостра ниркова недостатність і порушення сечовиділення.
Синдром тривалого стискання тканин характеризується трьома періодами:
/ період (ранній). Спостерігаються набряки тканин і гострий
розлад гемодинаміки. Триває 1 — Здоби.
2	період (проміжний). Гостра ниркова недостатність тривалістю від 5 діб до 1,5 місяців.
3	період (пізній). Супроводжується гангреною, флегмонами, абсцесами.
Кінцівки потерпілого набрякають, шкіра багряно-синя, іноді виникають пухирі з бурштиново-жовтою рідиною, пульсація послаблена або відсутня, чутливість шкіри знижена або втрачена, відбувається згущення крові. Погіршується загальний стан організму. Холодний піт на шкірі, різкий біль на місці травми, нудота і блювання. Пульс - 100 - 120 пульсацій за і хвилину, тиск
60 мм рт. ст. Сечовиділення червоного кольору. Тип клініки тор- підної фази травматичного шоку. Наростає загальна інтоксикація організму, гостра ниркова недостатність, іноді гангрена кінцівки, абсцеси і флегмони, може виникнути атрофія м'язів. Ускладнюється рухливість суглобів, пошкоджуються нервові стовбури.
Існує 4 ступеня прояву синдрому стискання:
I	ступінь (дуже важкий). Стискання м'яких тканин або кінцівок протягом 6 — 8 годин. Потерпілі, як правило гинуть через 2—3 доби;
II	ступінь (важкий). Стискання рук або ніг протягом 4—7 годин, потерпілі можуть загинути;
III	ступінь (середньої важкості). Стискання рук або ніг до 6 годин. Лікування до 3 місяців;
IVступінь (легкий). Стискання рук або ніг до 2 годин.
Порушення помірні. Прогноз сприятливий.
Накладається джгут (вище від місця стискання). Вводяться знеболювальні, антигістамінні та серцево-судинні препарати, призначаються антибіотики, проводять протиправцеве щеплення.
Кваліфікована медична допомога надається в лікарні.
13.14. Перша допомога при отруєнні СДОР
Хлор (С12 ). Вплив на людей - через подразнення дих&іьних шляхів, виникає набряк легенів. При високих концентраціях смерть настає від 1 — 2 вдихань, при менших — дихання припиняється через 5 — 25 хвилин [11].
Захист від хлору — промислові фільтруючі протигази марок «В», «М», цивільні протигази, військові протигази, дитячі протигази, захисні дитячі камери. При концентрації хлору в повітрі понад 8,6 мг/л потрібно використовувати лише ізолюючі протигази.
Перша допомога: надягнути на ураженого протигаз, винести на свіже повітря, зробити інгаляцію киснем. Очі промити 2%-ним розчином соди. Пити молоко зі содою або мінеральною водою, каву. При подразненні — вдихати нашатирний спирт, бікарбонат натрію, буру.
Дегазація проводиться лужним або водним розчинами гіпосульфіту, гашеним вапном. Нейтралізується водою.
Аміак (ІЧН^). Дія на людей у високих концентраціях викликає корчі. Смерть настає через декілька годин або діб після отруєння від набряку легенів, гортані. При попаданні на шкіру може викликати опіки різного ступеня.
Захист від аміаку: фільтруючі промислові протигази марок «К» і «111». При дуже високих концентраціях використовуються ізолюючі протигази і захисний одяг.
Перша допомога: ураженого винести на свіже повітря. Забезпечити тепло і спокій. Зробити інгаляцію зволоженим киснем або теплою водяною парою з розчином ментолу у хлороформі. Шкіру і очі промити водою або 25%-ним розчином борної кислоти протягом 15 хв, змастити вазеліном або оливковою олією. При зупинці дихання зробити штучне дихання. Дегазація проводиться водою.
Сірчаний ангідрид (§02). Небезпечний при вдиханні. Навіть дуже мала концентрація його створює неприємний присмак в роті і подразнює слизові оболонки. Пари у вологому повітрі сильно подразнюють слизові оболонки та шкіру. З'являються кашель, різкий біль в очах, сльози, дихання і ковтання затруднені, шкіра червоніє. Можливі опіки шкіри та очей. Вдихання повітря, котре містить понад 0,2% сірчаного ангідриду, викликає хрипоту, задишку і швидку втрату свідомості. Можлива смерть.
Захист органів дихання та очей від сірчаного ангідриду забезпечують промислові фільтруючі протигази марки В (коробка пофарбована в жовтий колір), Е (чорний), БКФ (зелений), респіратори протигазові РПГ-67В та універсальні РУ-60М-В, а також цивільні протигази Г П-5, ГП-7 та дитячі. Якщо концентрація газу більша від максимально допустимої або при ліквідації аварій на хімічно небезпечних об'єктах, де концентрація невідома, повинні використовуватися лише ізолюючі протигази. В зоні аварій для захисту шкіри людини від попадання СДОР роботи необхідно проводити в захисних костюмах, гумових чоботах та рукавицях.
При наданні першої допомога при ураженні сірчаним ангідридом потерпілого необхідно винести на свіже повітря. Шкіру та слизові оболонки промивати водою або 2%-ним розчином соди не менше 15 хв, очі — проточною водою, також не менше 15 хв.
Сірководень (Н2S). Сірководень небезпечний для вдихання, подразнює шкіру і слизові оболонки. Перші ознаки отруєння: головний біль, сльози, пече в очах, подразнення в носі, металевий смак в роті, нудота, блювання, холодний піт, пронос, біль в грудях.
Захист органів дихання та очей забезпечують фільтруючі протигази марки КД, БКФ, респіратори протигазові РПГ-67-КД і РУ- 60М-КД, а також цивільні протигази ГП-5, ГП-7 та дитячі. Якщо концентрація газу більша від максимально допустимої та при ліквідації аварій на хімічно небезпечних об'єктах, де концентрація невідома, повинні використовуватися лише ізолюючі протигази. Для захисту шкіри використовують захисні прогумовані костюми, гумові чоботи, рукавиці. При ураженні сірководнем потрібно негайно винести потерпілого на свіже повітря, забезпечити йому тепло і спокій, дати тепле молоко з содою. Його треба помістити в тепле приміщення, накласти на очі примочки з 3%-ним розчином борної кислоти. При важкому отруєнні, а також при затрудненому диханні дати кисень, якщо необхідно, зробити штучне дихання.
Нітрил акрилової кислоти. Пари викликають подразнення слизової оболонки і шкіри, виникає головний біль, слабкість, нудота, блювання, задишка, шкіра червоніє і пече. Захист органів дихання і очей забезпечують промислові протигази А і БКФ, а також ГП-5, ГП-7 і дитячі. Потерпілого виносять на повітря, забезпечують спокій і тепло, дають подихати киснем, а також аміннітритом (на ватці протягом 15 — ЗО с) з перервою 2 хв.

13.15. Тепловий і сонячний удари
Тепловий удар виникає внаслідок перегрівання організму під дією зовнішніх теплових факторів.
Характерні ознаки. Головний біль, запаморочення, нудота, блювота, шум у вухах, спрага, шкірні покриви бліді, холодні, пульс та дихання прискорені. Буває носова кровотеча. У важких випадках підвищується температура тіла, втрата пам'яті, з'являються судоми.
Перша допомога. Віднести потерпілого із зони перегрівання, звільнити від тісного одягу, дати холодного пиття, на голову холодний компрес.
Сонячний удар виникає внаслідок дії прямих сонячних променів на голову.
Характерні ознаки:
•	головний біль, запаморочення, блювота, нудота;
•	почервоніння шкіри, потовиділення, деколи носова кровотеча;
•	пульс і дихання прискорені, температура тіла підвищена;
•	у важких випадках — втрата свідомості, судоми.
Перша допомога.
•	потерпшого перенести в тінь,
•	на голову — холодний компрес,
•	у важких випадках обгортають зволоженим простирадлом.
13.16. Стороннє тіло вуха, носа, очей, дихальних шляхів, кишкового тракту
Стороннє тіло у вусі. Комахи (таргани, блощиці, мухи й мошка) та дрібні предмети (коралі, ґудзики, горох тощо) часто потрапляють в зовнішній слуховий прохід, що найчастіше трапляється з дітьми.
Неспеціалістові надавати долікарську допомогу суворо заборонено. Але при живих чужорідних тілах слуховий апарат заливають водою, спиртом, рідкою олією, після чого комахи гинуть.
Стороннє тіло в носі (кульки, ягоди, папір тощо). Необхідно сильно висякатися, видаляти неспеціалісту заборонено.
Стороннє тіло в оці. Дрібні негострі предмети (пісок, мошка) затримуються на кон'юнктиві (слизовій оболонці), внаслідок чого виникає сльозотеча, печуть очі, з'являються кон'юнктивіт та почервоніння очей.
Терти очі не можна. Виймають стороннє тіло ватним тампоном, змоченим у розчині борної кислоти. Очі закапують для профілактики інфекції 30% розчином сульфацилу натрію.
Строннє тіло вдихальних шляхах призводить до асфікції. Предмети потрапляють у горло чи трахею, при цьому виникає напад різкого кашлю, спазм голосових зв'язок, ядуха. Потрібно різко і сильно відкашлятися. Якщо це не допомагає, то потерпшого кладуть животом на зігнуте коліно (як утопленика), голову опускають якнайнижче і ударом руки по спині здригають грудну клітку.
Стороннє тіло в шлунково-кишковому тракті (цвяхи, шпильки, кнопки). Дрібні і округлі предмети проходять трактом і виходять з калом. Гострі і великі предмети можуть ушкодити внутрішні органи і викликати кровотечу потерпілого, кишкову непрохідність. Потрібно їсти багато мокрого хліба, картоплю, капусту, моркву, гіри появі болю за грудиною і в животі необхідно негайно викликати лікаря.
13.17. Критичні стани
До критичних станів відносять непритомність, колапс, шок, стенокардію, гіпертонічний криз.
Непритомність
Непритомність (зімління) — найбільш поширений і легкий прояв гострої судинної недостатності внаслідок раптового короткочасного малокрів'я головного мозку.
Виникає при: крововтратах, травмах, при хвилюванні, духоті, голодуванні, перевтомленні, захворюванні серцево-судинної системи.
Характерні ознаки:
•	стан хворого нерухомий;
•	свідомість відсутня, в контакт не вступає;
•	дихання часте, пульс частий;
•	блідість шкіри, холодні кінцівки, закочує очі.
Перша допомога:
•	горизонтальне положення, доступ свіжого повітря;
•	звільнення від тісного одягу (комір, ремінь - послабити), підняти ноги вище тулуба;
•	скропити холодною водою, дати понюхати ватку, змочену нашатирним спиртом;
•	напоїти гарячим чаєм, кавою, розтерти руки, ноги, дати грілку.
Колапс
Колапс — більш важка форма судинної недостатності. Виникає при кровотечах, травмах, інтоксикаціях, інфаркті міокарда.
Характерні ознаки:
•	в'ялість, загальмованість, свідомість затьмарена, неохоче вступає в контакт;
•	дихання часте, пульс частий, слабкий, ниткоподібний, низький АТ;
•	різка блідість шкіри і слизових оболонок, холодний липкий піт, запалі очі, загострені риси обличчя, кінцівки холодні, можлива блювота.
Перша допомоги:
•	горизонтальне положення з дещо опущеною головою;
•	нижні кінцівки обкласти грілками, накрити ковдрою;
•	забезпечити доступ свіжого повітря, припинити дію зовнішніх подразників (шум, світло);
•	якщо є кровотеча — зупинити, переломи іммобілізувати.
Шок
Шок — це комплекс грізних симптомів, які супроводжуються різким порушенням нервової регуляції життєво важливих функцій органів і систем. При шоку передусім страждає ЦНС.
Травматичний шок має дві фази свого розвитку: еретімьна фаза ' торпідна фаза.
Ознаки еретильної фази: стан — збудливість, рухливість, свідомість ясна, контактність нав'язується, дихання дещо часте, напруження м'язів, пітливість, частий пульс, підвищений АТ.
Ознаки торпідної фази: стан — в'ялість, загальмованість, свідомість затьмарена, в контакт вступає неохоче, дихання часте, виражена блідість, АТ низький, пульс ниткоподібний, холодний липкий піт, риси обличчя загострені. Якшо не вжити термінових заходів, то настає смерть.
Перша допомога: усунути джерело патологічної дії на потерпілого, покласти, упевнитись у прохідності дихальних шляхів, зупинити кровотечу, ввести знеболювальне, іммобілізувати травмовані кінцівки.
Стенокардія, інфаркт
Стенокардія (грудна жаба) — гостра ішемія міокарда, зумовлена погіршенням його кровопостачання з наступним швидким відновленням кровообігу в зоні ішемії.
Характерні ознаки:
•	періодичний стискаючий біль (від І до ЗО хв.) за грудиною у ділянці серця з іррадіацією у ліву руку, під лопатку, шіече, шию, нижню щелепу;
•	блідість, слабкість, відчуття страху, пітливість, тремтіння тіла, прискорений пульс.
Перша допомога:
•	заспокоїти, забезпечити доступ свіжого повітря, сидяче положення;
•	валідол або нітрогліцерин під язик, серцеві краплі;
•	на груди, ділянку серця — гірчичники, для рук і ніг — гарячу ванну.
Інфаркт — результат гострої стійкої тривалої ішемії міокарда.
Характерні ознаки: постійний стискаючий біль за грудиною (від ЗО хв до кількох діб) з іррадіацією в ліву руку, під лопатку, плече, шию, щелепу. Нітропрепарати і валідол приступу не знімають, стан важкий, ловить ротом повітря, страх, шкіра бліда з ціанотичним відтінком, пітливість, пульс ниткоподібний, слабкий, тиск падає, можливе затьмарення свідомості, розлади мови.
Перша допомога: надати повний спокій, доступ свіжого повітря, викликати спеціалізовану кардіологічну бригаду.
Гіпертонічний криз
У здорової людини в нормі АТ= 120/70 мм рт.ст. Максимально допустимий рівень АТ= 140/90. Підвищення АТ понад максимальну норму називається гіпертонічною хворобою. Загострення гіпертонічної хвороби спричиняється тривалим хвилюванням, нервовим перенавантаженням і призводить до підвищення АТ до 170/95 — 200/120, що називається гіпертонічним кризом.
Характерні ознаки: різкий головний біль (особливо в потилиці), запаморочення, шум у вухах, нудота, блювота, носові кровотечі, слабкість, тремтіння рук і ніг, пітливість, невизначений біль у серці, який незначно послаблюється валідолом.
Перша допомога: хворого покласти і створити повний фізичний і психічний спокій, забезпечити доступ свіжого повітря, масаж шиї і потиличної ділянки, гірчичники на шию, потилицю і литкові м'язи, холодний компрес до голови. Транспортування півсидячи.
Гострий живіт
Гострий живіт — це клінічний симптомокомплекс, який розвивається при ушкодженнях і гострих захворюваннях органів черевної порожнини та заочеревного простору.
Основною причиною виникнення гострого живота є:
•	ушкодження органів черевної порожнини і заочеревного простору, які ділять на закриті і відкриті;
•	запальні процеси в червоподібному відростку, жовчному міхурі, підшлунковій залозі, а також при перфорації шлунку, дванадцятипалої кишки, при дивертикулах товстого і тонкого киїи- ківника;
•	внутрішні кровотечі в просвіт шунково-киїикового тракту, при шлунковій кровотечі, позаматковій вагітності;
•	непрохідність кишківника, яка виникає внаслідок завороту кишок, защемлення кишок, стискання кишок спайками.
Характерні ознаки: біль локалізований або по всьому животу, шок, блювота, ікота, сухий язик, пронос із кров'ю, блідість шкірних покривів, пульс частий.
Перша допомога: транспортування в лікарню, дуже обережно, на ношах, в положенні лежачи на спині.
Гострий перитоніт
Гострий перитоніт — не запалення черевної порожнини, яке супроводжується важкими загальними симптомами захворювання організму з порушенням функцій життєво важливих органів і систем.
Перитоніти виникають внаслідок проникнення мікробів у черевну порожнину.
Перша допомога:
•	потерпілих транспортують на жорстких ношах або на дерев'яному щиті, на спині, в положенні «жаби»;
•	ноги трохи згинають в колінних суглобах і злегка розводять. Твердий валик або згорнутий одяг підкладають під коліна.
Ушкодження органів черевної порожнини
До них відносяться: ушкодження шлунка, тонкого і товстого кишківника, печінки, селезінки.
Характерні ознаки:
•	бііь в черевній порожнині;
•	• більрозмитого характеру, переважно навколо пупка і в нижніх
відділах живота (при ушкодженні кишківника);
•	біль в правому підребер'ї (ушкодження печінки);
•	біль в лівому підребер "і (ушкодження селезінки).
Перша допомога: транспортування в лікувальний заклад у положенні на спині зі злегка припіднятим тулубом.
Гострий апендицит
Розвивається внаслідок порушення функцій нервової системи, через що виникають розлади кровообігу (спазм судин, тромбоз) у ділянці відростка, які сприяють заглибленню інфекції і розвитку запального процесу.
Характерні ознаки:
•	приступ болю у правій здухвинній ділянці;
' біль раптовий, починається в епігастральній ділянці, а потім локалізується в правій здухвинній ділянці;
•	хворі не сплять, а лежать на правому боці;
•	буває одноразова блювота;
•	температура 37 — 38 ° С.
Перша допомога; транспортування в лежачому положенні на ношах в лікарню.
КОРОТКИЙ ТЕРМІНОЛОГІЧНИЙ словничок
А
Аерація — організована природна вентиляція.
Аіьфа-вилромінювання — потік позитивно заряджених частинок (ядер атомів гелію), шо рухаються зі швидкістю 20 000 км/с.
Б
Біологічні небезпечні та шкідливі виробничі чинники — це
патогенні мікроорганізми (бактерії, віруси, грибки та ін.) та продукти їх життєдіяльності, а також макроорганізми (рослини та тварини).
Безпека життєдіяльності — це дисципліна, яка вивчає загальні закономірності виникнення небезпек, їх властивості та особливості впливу на людину, наслідки такого впливу, а також способи та засоби захисту життя та здоров'я людини й середовища її проживання від реальних та потенційних небезпек.
Бета-випромінювання — потік електронів та позитронів, швидкість яких наближається до швидкості світла.
Безпечність виробничого устаткування — це властивість виробничого устаткування відповідати вимогам безпеки праці під час монтажу (демонтажу) і експлуатації в умовах, установлених нормативною документацією.
Безпечність виробничого процесу — це властивість виробничого процесу відповідати вимогам безпеки праці під час його проведення в умовах, установлених нормативною документацією.
Біологічна смерть — настає в результаті припинення біологічних процесів у клітинах і тканинах організму людини.
Блискавкозахист — це система захисних пристроїв та заходів, що призначені для забез
печення безпеки людей, збереження будівель та споруд, устаткування й матеріалів від можливих вибухів, займань та руйну- вань,спричинених блискавкою.
В
Важкість праці — ступінь залучення до роботи м'язів та фізіологічні витрати фізичного навантаження.
Виробнича травма — порушення анатомічної цілісності організму людини або його функцій внаслідок дії виробничих чинників.
Виробничо зумовлені захворювання — захворювання, перебіг яких ускладнюється умовами праці, а частота їх перевищує частоту у працівників, які не зазнають впливу певних професійних шкідливих чинників.
Втома — сукупність тимчасових змін у фізіологічному та психологічному стані людини, які з'являються внаслідок напруженої та тривалої діяльності і призводять до погіршення її кількісних та якісних показників.
Вентиляція — сукупність заходів та способів призначених Для забезпечення на постійних робочих місцях та зонах обслу- говування виробничих при
міщень метеорологічних умов та чистоти повітряного середовища, що відповідають гігієнічним та технічним вимогам.
Вібрація — механічні коливання твердого тіла.
Вибух — надзвичайно швидке хімічне перетворення, що супроводжується виділенням енергії й утворенням стиснених газів, здатних виконувати механічну роботу.
Вибухонебезпечна зона — це простір, в якому є або можуть з'явитися вибухонебезпечні суміші.
Вогнегасні речовини — речовини, що мають фізико-хімічні властивості, які дозволяють створити умови для припинення горіння.
Відомчий контроль за охороною праці — контроль, що здійснюють органи керівництва підприємствами (міністерства, Державні комітети, об'єднання підприємств та ін.), та посадові особи держадміністрацій, що відповідають за охорону праці в регіоні.
Г
Гігієна праці — це галузь практичної і наукової діяльності, що вивчає стан здоров'я праців
ників у його обумовленості умовам праці і на цій основі обґрунтовує заходи і засоби щодо збереження і зміцнення здоров'я працівників, профілактики нещасного випадку, умов праці.
Гамма-випромінювання — короткохвильове електромагнітне випромінювання, яке за своїми властивостями подібне до рентгенівського, однак має значно більшу швидкість (приблизно дорівнює швидкості світла) та енергію.
Горіння — це екзотермічна реакція окиснення речовин, яка супроводжується виділенням дихму та (або) виникнення полум'я та (або) світінням.
Громадський контроль за охороною праці — контроль, що здійснюють професійні спілки та їх об'єднання через свої виборні органи і представників (контролерів), а в разі відсутності профспілки — громадяни, уповноважені трудовим колективом (найманими працівниками), які мають право безперешкодно перевіряти стан охорони праці робочих місць, дільниць, цехів, відділів та інших підрозділів підприємства.
д
Допустимі умови праці — характеризуються такими рівнями чинників виробничого середовища і трудового процесу, які не перевищують встановлених гігієнічних нормативів для робочих місць, а можливі зміни функціонального стану організму врівноважуються в позаробочий час та не чинять несприятливого впливу на стан здоров'я працюючих і їх потомство в найближчому та віддаленому періоді.
Допустимі мікрокліматичні умови — це поєднання параметрів мікроклімату, які при тривалому та систематичному впливі на людину можуть викликати зміни теплового стану організму, що швидко минають і нормалізуються та супроводжуються напруженням механізмів терморегуляції в межах фізіологічної адаптації.
Е
Електробезпека — це система організаційних та технічних засобів, шо забезпечують захист людей від шкідливого та небезпечного впливу електричного струму, електричної дуги, електромагнітного поля і статичної електрики.
Електротравма — це травма, яка спричинена дією електричного струму чи електричної дуги.
Електричний опік найбільш поширена місцева електротравма (близько 60 %), яка, в основному, спостерігається у працівників, шо обслуговують діючі електроустановки.
Електричні знаки (електричні позначки) — це плями сірого чи блідо-жовтого кольору у вигляді мозоля на поверхні шкіри, в місці її контакту із с грумопрові- дними частинами.
Електроофтальмія — це ураження очей внаслідок дії ультрафіолетових випромінювань електричної дуги.
Електричний удар — це збудження живих тканин організму електричним струмом, що супроводжується судомним скороченням м'язів.
Електротравматизм — явище, що характеризується сукупністю електротравм.
Електроустановка — апарати, машини, лінії електропередач і допоміжне обладнання (разом зі спорудами і приміщеннями, в яких вони розташовані), призначенні для виробництва, перетворення, трансформації, передачі, розподілу електричної
енергії та перетворення її в інші види енергії.
Електроприміщення — приміщення або відгороджені, наприклад, сітками частини приміщень для кваліфікованого обслуговування персоналу, в яких розміщенні електроустановки.
Евакуаційний вихід — це вихід з будинку (споруди) безпосередньо назовні або вихід із приміщення, що веде до коридору чи сходової клітки безпосередньо або через суміжне приміщення.
Евакуація — вимушений процес руху людей з метою рятування.
З
Звук — коливальний рух, що поширюється хвилеподібно у пружному середовищі (газоподібному, рідинному, твердому).
Звуковий тиск — різниця між атмосферним тиском і значенням повного тиску в даній точці звукового поля.
Звукове поле — повітряний простір, в якому поширюються звукові хвилі.
Засіб індивідуального захисту — це засіб захисту, шо надягається на тіло працівника або його частину, або використовується під час праці.
Займання — початок горіння під впливом джерела запалювання.
І
Інструкція з охорони праці -
нормативний акт, що містить обов'язкові для дотримання працівниками вимоги з охорони праці при виконанні ними робіт певного виду або за певною професією на робочих місцях, у виробничих приміщеннях, на території підприємства або в інших місцях, де за дорученням роботодавця виконуються ці роботи, трудові чи службові обов'язки.
Інфільтрація — просочування повітря через нещільності у вікнах, дверях, перекриттях тощо.
Інфразвук — це коливання в пружному середовищі, що мають однакову з шумом фізичну природу, але поширюються з частотою, меншою за 20 Гц.
Іонізуюче випромінювання — це випромінювання, взаємодія якого з середовищем призводить до утворення електричних зарядів (іонів) різних знаків.
к
Колір безпеки — установлений колір, призначений для
привернення уваги працівника до окремих елементів виробничого обладнання і (або) будівельної конструкції, які можуть бути джерелами небезпечних і (або) шкідливих виробничих чинників, а також до засобів пожежогасіння і знаків безпеки.
Конлиціонування повітря — це створення та автоматичне підтримування в приміщенні заданих або таких, що змінюються за певною програмою, метеорологічних умов, які є найбільш сприятливими для працівників чи нормального протікання технологічного процесу.
Клінічна смерть — це перехідний період від життя до смерті, що настає з моменту зупинки серцевої діяльності та легенів і триває 6-8 хвилин, доки не загинули клітини головного мозку
м
Мікроклімат (метеорологічні умови)у виробничих приміщеннях — умови внутрішнього середовища цих приміщень, що впливають на тепловий обмін працюючих з оточенням.
Металізація шкіри — це проникнення у верхні шари шкіри найдрібніших часточок металу.
що розплавляються внаслідок дії електричної дуги.
Межа вогнестійкості конструкції — це показник вогнестійкості конструкції, який визначається часом від початку вогневого випробовування за стандартного режиму до втрати конструкцією несучої здатності, цілісності або теплоізольованої здатності.
Н
Напруженість праці — навантаження на центральну нервову систему.
Небезпечні (екстремальні) умови праці — умови праці, характеризуються такими рівнями чинників виробничого середовища, вплив яких протягом робочої зміни (або ж її частини) створює високий ризик виникнення важких форм гострих професійних уражень, отруєнь, каліцтво тощо.
Нещасний випадок на виробництві — раптове погіршення стану здоров'я чи настання смерті працівника під час виконування ним трудових обов'язків внаслідок короткочасо- вого (тривалість не довше однієї зміни) впливу небезпечного або шкідливого чинника.
Наукова організація праці —
дисципліна, яка займається вивченням, розробкою та впровадженням у практику раціональної побудови трудового процесу, при якій забезпечується висока продуктивність праці, створюються умови для збереження здоров'я працівників, збільшується період їх трудової діяльності.
Небезпека — потенційне джерело шкоди.
о
Оптимальні умови праці — такі умови, при яких зберігається не лише здоров'я працюючих, а й створюються передумови для підтримування високого рівня працездатності.
Охорона праці — система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних та лікувально- профілактичних заходів і способів, спрямованих на збереження здоров'я та працездатності людини у процесі праці.
Основи охорони праці — це комплексна дисципліна, як вивчається з метою формування у майбутніх фахівців з вищою освітою необхідного в їхній по
дальшій професійній діяльності рівня знань та умінь з питань організації сприятливого виробничого середовища, гігієни праці, виробничої санітарії, техніки безпеки та пожежної безпеки, а також з правових та організаційних питань охорони праці, визначеного відповідними державними стандартами вищої освіти.
Оптимальні мікрокліматичні умови — поєднання параметрів мікроклімату, які при тривалому та систематичному впливі на людину забезпечують зберігання нормального теплового стану організму та механізацію терморегуляції.
п
Праця — цілеспрямована діяльність людини, в результаті якої створюються матеріальні блага, необхідні для задоволення її власних потреб, а також духовні цінності, що слугують суспільству.
Психофізіологічні небезпечні та шкідливі виробничі чинники — це фізичні (статичні та динамічні) і нервово-психічні перевантаження (розумове перенапруження, монотонність праці, перенапруження органів чуття, емоційні перевантаження).
Поріг чутності — мінімальні значення звукового тиску та інтенсивності звуку, які сприймаються органом слуху людини.
Поріг больового відчуття — звуковий тиск та інтенсивність звуку, при яких починають виникати больові відчуття в організмі людини.
Повітряний звук — звук, що поширюється в повітряному середовищі.
Професійне захворювання — патологічний стан працівника, обумовлений надмірним напруженням організму або дією шкідливого виробничого чинника під час трудової діяльності.
Провітрювання — надходження повітря при відкриванні вікон та кватирок.
Пожежа — це неконтрольова- не горіння, що поширюється в часі і просторі.
Пожежна безпека — неможливість виникнення та (або) розвитку пожежі.
Пожежна безпека об'єкта — це такий стан об'єкта, за якого з регламентованою імовірністю виключається можливість виникнення і розвитку пожежі та впливу на людей небезпечних чинників пожежі, а також забезпечується захист матеріальних цінностей.
Протипожежне водопостачання — комплекс інженерно-тех- нічних споруд, призначених для забирання і транспортування води, зберігання її запасів та використання для пожежогасіння.
Пожежні оповіщувачі — пристрої, що формують сигнал про пожежу.
Працівник — особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов'язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Промислова безпека — безпека від аварій на виробничих об'єктах і наслідків цих аварій.
Протипожежна перешкода — це будівельна конструкція, інженерна споруда чи технічний засіб, що має нормовану межу вогнестійкості і перешкоджає поширенню вогню, р
Респіратор — полегшений засіб органів дихання від шкідливих газів, парів, аерозолів, пилу.
Роботодавець — власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, і фізична особа, яка використовує найману працю.
Робоча зона — простір, в якому знаходяться робочі місця постійного або непостійного (тимчасового) перебування працівника.
Рівень безпеки — оцінка безпеки посиланням на прийнятний ризик.
Регіональний контроль за охороною праці — контроль, шо здійснюють місцеві державні адміністрації та Ради народних депутатів через посадових осіб, відповідальних за охорону праці у певному регіоні.
с
Стомленість — суб'єктивне вираження процесів, які відбуваються в організмі при втомі.
Світловий потік — це потужність світлового видимого випромінювання, що оцінюється оком людини за світловим відчуттям.
Спецодяг — костюми, куртки, комбінезони, халати, плащі, фартухи тощо, які забезпечують необхідний захист від дії несприятливих чинників, є зручними і не обмежують рухові можливості працівника.
Спалахування - займання, що супроводжується появою полум'я.
Самозаймання — початок горіння внаслідок самоініційова- них термічних процесів.
Самоспалахування — самозаймання, що супроводжується появою полум'я.
Система запобігання пожежі — це комплекс організаційних і технічних засобів, спрямованих на унеможливлення умов для виникнення пожежі.
Система протипожежного захисту — це сукупність організаційних заходів, а також технічних заходів, спрямованих на запобігання впливу на людей небезпечних чинників пожежі та обмеження матеріальних збитків від неї.
т
Терморегуляція — властивість організму людини підтримувати тепловий баланс із навколишнім середовищем.
Тління — безполуменеве горіння матеріалу (речовини) у твердій фазі з видимим випромінюванням світла із-за горіння.
У
Умови праці — сукупність факторів виробничого середовища і трудового процесу, які
впливають на здоров'я і працез- датністьлюдини в процесі її трудової діяльності.
Управління охороною праці —
це підготовка, прийняття та реалізація рішень по здійсненню організаційних, технічних, са- нітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів, спрямованих на забезпечення здоров'я та працездатності людини в процесі праці.
Ф
Фізичні небезпечні та шкідливі виробничі чинники — рухомі машини та механізми; пересувні частини виробничого устаткування; підвищена запиленість та загазованість повітря робочої зони: підвищений рівень шуму, вібрації, інфрачервоних коливань ультразвуку, іонізуючих випромінювань, статичної електрики, електромагнітних випромінювань, ультрафіолетової чи інфрачервоної радіації; підвищені чи понижені барометричний тиск, вологість, іонізація та рухомість повітря; небезпечне значення напруги в електричному колі; підвищена напруженість електричного чи магнітного полів; відсутність чи нестача природного світла тощо.
X
Хімічні небезпечні та шкідливі виробничі чинники — хімічні речовини, які за характером дії на організм працівника поділяються на загальнотоксичні, подразнювальні, сенсибілізуючі, канцерогенні, мутагенні та ті, що впливають на репродуктивну функцію.
ч
Частота звуку — кількість коливань пружного середовища за одиницю часу.
Ш
Шкідливі умови праці — характеризуються наявністю шкідливих виробничих чинників, що перевищують гігієнічні нормативи і здатні чинити несприятливий вплив на організм працюючого та (або) його потомство.
Шкідливий виробничий фактор — виробничий фактор, дія якого за певних умов може призвести до травм або іншого раптового погіршення здоров'я працівника.
Штучне освітлення — освітлення у виробничих та побутових приміщеннях, де недостатньо природного світла; освітлення приміщення у темний період доби.
Шум — звуки, які негативно впливають на організм працівника, заважають роботі та відпочинку.
Шкідлива речовина — це речовина, що, контактуючи з організмом людини, може викликати захворювання чи відхилення у стані здоров'я як під час впливу речовини, так і в подальший період життя теперішнього і наступних поколінь.
\ 	
СПИСОК
ВИКОРИСТАНОЇ ТА РЕКОМЕНДОВАНОЇ
ЛІТЕРАТУРИ 	
1.	Конституція України. — К.: Офіційне видавництво Верховної Ради, 1996.
2.	Законодавство України про працю. Станом на ЗО червня 2004 р. - К.: Істина, 2004.
3.	Пожежна безпека. Нормативні акти та інші документи. У 4-х томах. - К„ 1997-1998.
4.	Правила пожежної безпеки в Україні. - К., 1995.
5.	ДСТУ 2156-93. ССБП. Безпечність промислових підприємств. Терміни і визначення.
6.	ДСТУ 2272-93. ССБГІ. Пожежна безпека. Терміни і визначення.
7.	ДСТУ 2293-99. Охорона праці. Терміни і визначення основних понять.
УІ	8. ДСТУ 2300-93. Вібрація.
9.	ДСТУ 2325-93. Шум.
10.	ДНАОП 00-1.31-99. Правила охорони праці під час експлуа- I тації ЕОМ. — К.: Держнаглядохоронпраці, 1999.
і|(.	11. БНІП 2.01.02-85. Гіротивопожарньїе нормьі.
12.	БНІП П-4-79. Естественное и искусственное освещение. Нормьі проектирования.
13.	Бедрій Я.І., Дембіцький С.І., Джигирей В.С. та ін. Охорона ^ праці: Навч. посібник. - Львів: ТОВ "К.К.К.", 1997.
(ц.	14. Бедрій Я./., Джигиреи В.С., КидасюкА.І. таін. Охорона праці:
Навчальний посібник,— Львів: Афіша, 1997.
Список використаної літератури
15.	Безопасность груда в промышленности: Справочник/ Сост. К.Н. Ткачук, П.Я. Галушко, Р.В. Сабарно и др. — К.: Техника, 1982.
16.	Борьба с шумом на производстве. Справочник / Под ред. Е.Я. Юдина. - М„ 1985
17.	Гандзюк М.П., Желібо Є.П., Халімовський М.О. Основи охорони праці. - К.: Каравелла. - Львів.: Новий світ-2000, 2004.
18.	Іогіташвілі Г.Г. Охорона праці на підприємствах промисловості будівельних матеріалів: Навч. посібник. — К.: ІСДО, 1993.
19.	Іогіташвілі Г.Г., Лапін В.М. Основи охорони праці. — Львів: Новий світ-2000, 2004.
20.	Грищук В.М. Основи охорони праці: Навчальний посібник. — Острог, 2003.
21.	Демирноглян Г.Г. Компьютер и здоровье. — М.: Лукоморье, 1997.
22.	Денисенко Г.Ф. Охрана труда: Учебное пособие. — М.: Высшая школа, 1985.
23.	Державний реестр міжгалузевих і галузевих нормативних актів про охорону праці. — X.: Форт, 2003. — 192 с.
24.	Джигирей B.C., Жидецький В.І. Безпека життєдіяльності. — Львів: Афіша, 2000.
25.	Желібо Є.П., Заверуха Н.М., Зацарний В.В. Безпека життєдіяльності: Навч. посібник/ За ред. Є.П. Желібо і В.М. Пічі. — Львів.: Новий світ-2000, 2002.
26.	Жидецький В.І., Джигирей B.C., Мельников О.В. Основи охорони праці. — 4-те вид., доповнене. — Львів: Афіша, 2000.
27.	Жидецький В.І. Охорона праці користувачів комп'ютерів. — Львів: Афіша, 2000.
28.	Жидецький В.І., Шиманська Д.Я. Як правильно вибрати світильники для загального освітлення виробничих приміщень // Палітра друку. - 1998. - № 1.
29.	Жидецький B.C. Охорона праці користувачів комп'ютерів: Навчальний посібник. — Вид. 2-ге, доп. — Львів: Афіша, 2000.
30.	Катренко Л.А., Пістун І.П. Охорона праці в галузі освіти: Навчальний посібник. — Суми: Університетська книга, 2001.
31.	Катренко Л.А., Пістун І.П. Охорона праці в галузі освіти: Навч. посібник. - Суми: Університетська книга, 2001.
32.	Керб Л.П. Основи охорони праці: Навчально-методичний посібник для самост. вивч. дисц. — К.: КНЕУ, 2001. - 252 с.
33.	Кобевиик В.Ф. Охрана труда. — К.: Вища школа, 1990.
34.	Когут М.С. Проектування машинобудівних заводів. — Львів: Афіша, 1999.
35.	Лущенков В.Я., Бутко Д.А., Лахман С.Д. та ін. Виробнича санітарія. — К.: Урожай, 1996.
36.	Методичний посібник з питань експлуатації та застосування вогнегасників/ Укр. н.-д. ін-т пожеж, безпеки МВС України. — К.: Основа, 1997.
37.	Мешлов В.В., Епалешников М.Й. Осветительные установки. - М., 1972.
38.	Науково-практичний коментар до Закону України "Про охорону праці"/ С.П. Ткачук та ін. — Київ, 1997.
З 9. Новак С. М., Мочвімец А. С. Зашита от вибрации и шума в строительстве. Справочник. — К., 1990.
40.	Орлов Г.Г., БулыгинВ.Ч. , Виноградов Д. В. и др. Инженерные решения по охране труда в строительстве. Справочник строителя. - М„ 1985.
41.	Охорона праці: Навчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів/ За ред. Є.О. Геврика. — Львів, 2000.
42.	Охрана труда и экологическая безопасность в химической промышленности. Учебник для ВУЗов. — Изд. 2-е /A.C. Бобков и др. - М„ 1998.
43.	Пістун Т.П., Кіт Ю.В. Безпека життєдіяльності. — Львів: Афіша, 2000.
44.	Пістун І.П., Хобзей М.К., Сілін Т.В. Працездатність та здоров'я людини: Навчальний посібник/ За ред. к.т.н., доцента І.П. Пістуна. — Львів: Афіша, 2003.
45.	Практикум з охорони праці: Навчальний посібник / За заг. ред. к.т.н. І.П. Пістуна. — Суми: Вид-во «Університетська книга», 2000.
46.	Праця та соціальна політика в Україні: Аналітично-статистичний збірник. — К.: Соиінформ. 2000.
47.	Присяжнюк Л.Д., Білку Д.Г. Методичний посібник з питань експлуатації та застосування вогнегасників. — К., 1998.
48.	Рожков А.П. Пожежна безпека на виробництві. — К., 1995.
49.	Сабарно Р.В., Степанов А.Г., Слопненко A.B., Харламов Г.Д. Электробезопасность на промышленных предприятиях. Справочник. - К., 1985.
50.	Справочная книга по охране труда в машиностроении/ Под общей ред. О.Н. Русака. — J1., 1989.
51.	Справочная книга по светотехнике/ Под ред. Ю.Б. Айзенберга. - М„ 1983.
52.	Справочник по охране груда на промышленном предприятии / К.Н. Ткачук, Д.Ф. Иванчук, Р.В. Сабарно, А.Г. Степанов. — К., 1991.
53.	Справочник по теплоснабжению и вентиляции. Вентиляция и кондиционирование воздуха / Р.В. Щепкин, С.М. Коре- новский, Т.Е. Бем и др. — К., 1968.
54.	Средства защиты в машиностроении. Расчет и проектирование. Справочник/ Под ред. C.B. Белова. — М.. 1989.
55.	Фоменко И. А. Коваленко В.В., Стародуб Н.П. Охрана труда при обработке металлов резанием. — К., 1989.
56.	Ярошевсъка В.М., Дубінський П.M., Прокапчук Н.М. Охорона праці: Навчальний посібник. — К.: ІСДО, 1993.

Додаток 1
МЕТОДИКА РОЗРАХУНКІВ ПОКАЗНИКІВ ДЛЯ ОЦІНКИ СОЦІАЛЬНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ ЗАХОДІВ З УДОСКОНАЛЕННЯ УМОВ ТА ОХОРОНИ ПРАЦІ
1. Скорочення кількості робочих місць (АХ), що не відповідають вимогам нормативних актів щодо безпеки праці, розраховується за формулою:

де: К1 , К2 — кількість робочих місць, що не відповідають санітарним нормам до і після проведення заходів; К^ — загальна кількість робочих місць.
2. Скорочення чисельності працівників (Д¥), які працюють в умовах, що не відповідають санітарним нормам, визначається за формулою:

де: Ч1, Ч2 — чисельність працівників, які працюють в умовах, що не відповідають санітарним нормам до і після здійснення заходу, осіб; 1/, — річна середньооблікова чисельність працівників, осіб.
3. Збільшення кількості машин, механізмів (АМ) та виробничих приміщень (АБ), приведених до вимог норм охорони праці, визначається за формулами:
де: А/,, Мл — кількість машин, механізмів, що не відповідають нормативним вимогам до і після проведення заходу, шт.; М, - загальна кількість машин і механізмів, шт.;

Додатки

де: Б{, Б, - кількість виробничих приміщень, які не відповідають нормативним вимогам до і після здійснення заходу, шт.; збільшення кількості машин, механізмів і виробничих приміщень, приведених у відповідність до вимог нормативних актів; 2>3 — загальна кількість виробничих приміщень, шт.
4. Зменшення коефіцієнта частоти травматизму (ДКЧ) визначається за формулою:
де: /V,, — кількість випадків травматизму відповідно до і після проведення заходу; N^ — річна середньооблікова чисельність працівників, осіб.
5. Зменшення коефіцієнта тяжкості травматизму (Ді^,) розраховується за формулою:
Де: Зр 32 - кількість випадків професійних захворювань відповідно До і після проведення заходу.

де: ДХ,Д2— кількість днів непрацездатності через травматизм відповідно до і після здійснення заходу.
6. Зменшення коефіцієнта частоти професійних захворювань через несприятливі умови праці:
7. Зменшення коефіцієнта тяжкості захворювання:
Де: Чт, Чп
. т кількість працівників, шо звільнилися за власним бажанням через несприятливі умови праці відповідно до і після проведення заходу, осіб.

де: Д , Ді2 — кількість днів тимчасової непрацездатності через хвороби відповідно до проведення заходу і після проведення; ІУ , ІУ — кількість випадків захворювання відповідно до і після проведення заходу.
8. Зменшення кількості випадків виходу на пенсію за інвалідністю внаслідок травматизму чи професійного захворювання:

де: Чп, Чр — чисельність працівників, що стали інвалідами до і після проведення заходу, осіб.
9. Скорочення плинності кадрів через несприятливі умови праці:
Додаток 2
МЕТОДИКА РОЗРАХУНКІВ ПОКАЗНИКІВ ДЛЯ ОЦІНКИ ЕКОНОМІЧНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ ЗАХОДІВ З УДОСКОНАЛЕННЯ УМОВ ТА ОХОРОНИ ПРАЦІ НА ПІДПРИЄМСТВІ
1. Скорочення витрат робочою часу за рахунок зменшення рівня захворюваності (аналогічно для травматизму) за певний час (ДД) визначається за формулою:
де: Зв — вартість продукції, виробленої за зміну одним працівником; Рп — вартість річної товарної продукції підприємства.
3. Річна економія зарплати за рахунок зростання продуктивності праці при зменшенні рівня захворюваності і травматизму (Е):

де: Дх,Дг — кількість днів непрацездатності через хвороби чи травми, шо припадають на 100 працюючих, відповідно до і після проведення заходів; ¥, — річна середньооблікова чисельність працівників, осіб.
2. Зростання продуктивності праці (А\У):
Де: " — середньорічна чисельність промислово-виробничого персоналу; 3 — середньорічна заробітна плата одного працівника з відрахуваннями на соцстрахування.
де: У— умовно-постійні витрати у виробничій собівартості річного обсягу товарної продукції.
5. Економія за рахунок зменшення коштів на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності (Е ):
4. Річна економія на собівартості продукції за рахунок зменшення умовно-постійних витрат (Ег):

де: П; — середньоденна сума допомоги по тимчасовій непрацездатності.
6. Річна економія за рахунок зменшення рівня захворюваності
(ЕРЗ):

де: Еу Ес, Есс — відповідно складові економії за рівнем захворюваності.
7. Річна економія за рахунок зменшення травматизму (ЕРТ):

де: Еу Ес, Есс — відповідно складові економії по травматизму, що розраховані за наведеними вище залежностями.
8. За необхідності розрахунку економія від зменшення плинності кадрів (ЕПк) розраховується за формулою:

де: Чц, Чп — кількість працівників, що звільнилися за власним бажанням через несприятливі умови праці, відповідно до і після запровадження комплексу працеохоронних заходів; Дп — середня тривалість перерви в роботі звільненого при переході з одного підприємства на інше; Зв - середньоденна вартість виробленої продукції на одного працівника промислово-виробничого персоналу.
9.	Розрахунок економії від зменшення пільг і компенсацій за роботу в несприятливих умовах у зв'язку зі скороченням або повною відміною оплати за підвищеними тарифними ставками, надання додаткової відпустки та скороченого робочого дня визначається по кожному з перерахованих видів пільг шляхом зіставлення відповідних даних (кількість працівників, які користуються пільгами, розмір середньорічної або середньогодинної заробітної плати тощо) у базовому та плановому періодах.
10.	Економія фонду заробітної плати в зв'язку з відміною скороченого робочого дня (Е( і.) розраховується за формулою:

де: Зг — середня оплата однієї години роботи працівника; Фд — кількість робочих днів (змін) на одного працівника за рік; Ч'сд , Ч"сп— чисельність працівників, які мають право на скорочений робочий день, відповідно до і після запровадження заходів шодо поліпшення умов праці; сіг сі, — кількість годин, на які скорочено робочий день через несприятливі умови прац, відповідно до і після запровадження заходів.
11. Економія фонду заробітної плати у зв'язку зі скороченням чи повною відміною додаткової відпустки (Е.(Н):

де: Зд — середньоденна оплата роботи одного працівника; Ч'сд, Ч"сд — чисельність працівників, які мають право на додаткову відпустку, до і після запровадження заходів щодо поліпшення умов праці; Д'в, Д"в— середня тривалість додаткової відпустки одного працівника, що має на це право, відповідно до і після запровадження заходів.
12. Економія фонду заробітної плати у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, що мають право на підвищення тарифу за роботу в важких, шкідливих, особливо важких і особливо шкідливих умовах праці (Егс):

де: Фс — ефективний фонд робочого часу; Згв - середньогодинна тарифна ставка працівників при відрядній оплаті за працю в несприятливих умовах; Згп — середньогодинна тарифна ставка працівників при погодинній оплаті за працю в несприятливих умовах; Ч7В, Ч"н — чисельність працівників (при відрядній оплаті), які працюють у несприятливих умовах, відповідно до і після запровадження працеохоронних заходів; Ч1п, Ч"п — чисельність працівників (при погодинній оплаті), які працюють у несприятливих умовах, відповідно до і після запровадження заходів щодо поліпшення умов праці.
13. Економія витрат за рахунок скорочення чисельності працівників, які мають право на лікувально-профілактичне харчування (ЕЛ11):

де: &лп— денна вартість лікувально-профілактичного харчування одного працівника; Д1пп, Д"пп — кількість днів, в які надавалось лікувально-профілактичне харчування, відповідно до і після запровадження заходів; Ч'пгг Ч'пп - чисельність працівників, які мають право на лікувально-профілактичне харчування, відповідно до і після запровадження заходів.
14. Економія витрат у зв'язку зі скороченням кількості працівників, які користуються правом на безкоштовне одержання молока або інших рівноцінних харчових продуктів (Есх):

де: gcx — денна вартість молока або інших рівноцінних харчових продуктів на одного працівника; Ч*ех, Чпех — чисельність працівників, які користуються правом на безкоштовне одержання молока або інших рівноцінних харчових продуктів, відповідно до і після запровадження заходів щодо поліпшення умов праці.
15. Загальна (річна) економія витрат на пільги і компенсації працівникам за роботу в несприятливих умовах (Ерик):

16. Річна економія підприємства від поліпшення умов праці за показниками, що базуються на визначенні основних соціально- економічних результатів працеохоронної діяльності на підприємстві Ер, визначається за формулою:

Додаток З
ПЕРЕЛІК ДОКУМЕНТАЦІЇ З ОХОРОНИ ПРАЦІ, ЩО ПОВИННА ЗНАХОДИТИСЬ НА ПІДПРИЄМСТВІ, В УСТАНОВІ, ОРГАНІЗАЦІЇ, НЕЗАЛЕЖНО ВІД ФОРМ
ВЛАСНОСТІ
Загальні документи
1.	Дозвіл територіального управління Держнаглядохорон праці на початок роботи підприємства, установи, організації.
2.	Дозвіл на право виконання спеціальних видів робіт, передбачених відповідними правилами.
3.	Положення про систему управління охороною праці на підприємстві.
4.	Положення про службу охорони праці підприємства.
5.	Положення про роботу уповноважених трудових колективів з питань охорони праці.
6.	Протокол про обрання уповноважених трудових колективів.
7.	Перспективний та поточний плани роботи підприємства по покращанню умов праці.
8.	Комплексні заходи.
9.	Розділ "Охорона праці" в колективному договорі.
10.	План роботи служби охорони праці, графік обстежень, видані приписи, відповіді на них.
11.	Журнали, акти проведення оперативного контролю стану охорони праці.
12.	Статистична звітність з питань охорони праці.
13.	Список працівників, які підлягають попередньому та періодичним медоглядам, заключний акт про проходження медогляду, наказ по підприємству про результати медогляду.
14.	Положення про навчання працівників з питань охорони праці.
15.	Програма вступного інструктажу.
16.	Журнал реєстрації вступного інструктажу.
17.	Журнал реєстрації інструктажів з охорони праці.
18.	Перелік діючих на підприємстві інструкцій з охорони праці.
19.	Інструкції з охорони праці для працюючих по професіях і видах робіт.
20.	Журнал обліку інструкцій з охорони праці.
21.	Журнал обліку видачі інструкцій.
22.	Список професій та посад працівників, яких звільнено від інструктажів на робочому місці.
23.	Наказ про призначення комісії по перевірці знань з питань охорони праці.
24.	Перелік посад посадових осіб підприємства, які зобов'язані проходити попередню і періодичну перевірку знань з охорони праці.
25.	Плани-графіки проведення навчання.
26.	Перелік робіт з підвищеною небезпекою, для проведення яких потрібне попереднє спеціальне навчання і щорічна перевірка знань з охорони праці.
27.	Програми навчання робітників безпечним методам праці.
28.	Протоколи перевірки знань.
29.	Посвідчення про перевірку знань з питань охорони праці.
30.	Журнал реєстрації нещасних випадків на виробництві.
31.	Акти про нещасні випадки на виробництві (Н-1), повідомлення про наслідки нещасних випадків (Н-2).
32.	Акти про невиробничий травматизм (НТ).
33.	Норми видачі спецодягу, взуття та інших 313, особисті картки обліку спецодягу, спеивзуття та інших засобів індивідуального захисту.
34.	Посадові інструкції.
35.	Акти державної (технічної) комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації.
36.	Проектна та виконавчо-технічна документація.
37.	План попередження надзвичайних ситуацій.
38.	Технічні паспорти на обладнання.
39.	Паспорти вентиляційних систем, акти перевірок ефективності їх роботи.
40. Нормативні акти України (міжгалузеві та галузеві) з охорони праці.
Документи з питань атестації робочих місць за умовами праці
1.	Наказ про проведення атестації робочих місць за умовами праці.
2.	Плани розміщення обладнання по кожному підрозділу.
3.	Перелік робочих місць, які підлягають атестації.
4.	Протоколи замірів шкідливих факторів трудового процесу.
5.	Листи спостереження (фотографії робочого часу).
6.	Карги умов праці.
7.	Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад, працівникам яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списками № 1 та №2.
8.	Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад, працівникам яких не підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списками №1 та №2.
9.	Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад, працівникам яких надаються щорічні додаткові відпустки за роботу в шкідливих умовах, інші пільги та компенсації, передбачені чинним законодавством.
10.	Протоколи засідань атестаційної комісії.
11.	Наказ про результати атестації робочих місць за умовами праці.
12.	Виписки з наказу про результати атестації робочих місць (разом з виписками з переліку), які додаються до трудових книжок працівників, яким підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення.
Документація на підприємствах, які експлуатують об'єкти підвищеної небезпеки
1. План локалізації та ліквідації аварійних ситуацій і аварій на підприємстві.
2.	Графік проведення учбово-тренувальних занять і учбових тривог, шо передбачені ПЛАС.
3.	Акти про результати проведення занять.
4.	Накази про призначення відповідальних осіб із числа ІТП за безпечну експлуатацію і справний стан об'єктів з підвищеною небезпекою.
5.	Наряд-допуски на роботи з підвищеною небезпекою.
6.	Змінні (вахтові) журнали на об'єкти підвищеної небезпеки.
7.	Журнал ремонтів і оглядів об'єктів.
8.	Журнал по водопідготовці в котельній.
9.	Журнал обліку і повірки манометрів.
10.	Журнал реєстрації, заливки, випробувань і установки контрольних легкоплавких пробок.
11.	Журнал реєстрації проведення технічних занять.
12.	Журнал реєстрації видачі наряд-допусків на роботи з підвищеною небезпекою на об'єктах.
13.	Журнал реєстрації об'єктів, що не підлягають реєстрації в органах Держнаглядохоронпраці.
14.	Журнал обліку виготовлення з'ємних вантажозахватних пристроїв і тари, періодичного їх огляду.
15.	Графіки роботи (чергувань) обслуговуючого персоналу на об'єктах.
16.	Технологічні схеми з арматурою та контрольно-вимірюваль- ними приладами.
17.	Виробничі інструкції по експлуатації технологічного обладнання.
18.	Режимні карти.
19.	Графіки планово-гтопереджувальних ремонтів об'єктів.
20.	Графіки проведення технічних оглядів об'єктів.
Документи по безпечній експлуатації будівель і споруд
1. Накази про створення служби спостереження за безпечною експлуатацією будівель та споруд, про призначення відповідальних за правильну експлуатацію, збереження та ремонт, з органі
зації роботи з обстеження технічного стану і паспортизації будівель і споруд, про призначення комісії з проведення технічних оглядів.
2.	Положення про службу спостереження за будівлями і спорудами на підприємстві.
3.	Акти оглядів, приписи служби спостереження.
4.	Плани-графіки проведення технічних оглядів, поточних і капітальних ремонтів.
5.	Технічний журнал спостереження.
6.	Технічний звіт про проведення обстеження технічного стану будівель і споруд.
7.	Паспорт технічного стану будівлі чи споруди.
8.	Ліцензія підприємства на право проведення будівельно-ремонтних робіт.
9.	Проектно-кошторисна документація, акти прийому в експлуатацію відремонтованих будівель разом із документацією будівництва.
10.	Інструкції з експлуатації елементів будівель та споруд (міжповерхових перекриттів, площадок, підлоги).
Документи по автотранспортному господарству
1.	Наказ про призначення особи, відповідальної за безпеку руху.
2.	Наказ про призначення особи, відповідальної за випуск автотранспорту.
3.	Технічні умови безпечного перевезення конкретних видів вантажів, узгоджені з Державтоінспекцією.
4.	Журнал механіка.
5.	Журнал руху подорожніх листів.
6.	Журнал обліку порушень водіями правил дорожнього руху і дорожньо-транспортних пригод.
7.	Журнал проведених заходів по профілактиці аварійності.
8.	Журнал обліку опломбувань гнучких валів і спідометрів автомобілів.
9.	Журнал передрейсового медконтролю водіїв.
10.	Журнал реєстрації інструктажів з безпеки руху.
Документи по електрогосподарству
1.	Наказ про особу, відповідальну за електрогосподарство, й професійна відповідність.
2.	Список осіб, які мають право віддавати оперативні розпорядження, вести оперативні переговори, а також наявність переліку телефонів диспетчерів енергопостачальної організації та доступність зв'язку.
3.	Журнал перевірки знань ПТЕ електроустановок споживачів і ПТБ електроустановок споживачів.
4.	Список електротехнічних працівників.
5.	Медичний висновок про дозвіл на право роботи електротехнічних працівників в електроустановках.
6.	Список осіб, які можуть призначатися відповідальними особами.
7.	Перелік робіт, які можуть виконуватися за нарядом і за розпорядженням.
8.	Перелік робіт, які проводяться в порядку поточної експлуатації.
9.	Однолінійна схема електроустановок.
10.	Комплект експлуатаційних інструкцій та інструкцій з охорони праці.
11.	Журнал обліку електроінструменту.
12.	План навчання електротехнічних працівників безпеці праці.
13.	План протиаварійних тренувань.
14.	Журнал обліку протиаварійних і протипожежних тренувань.
15.	Оперативний журнал.
16.	Журнал обліку відмов і аварій в роботі електрообладнання і мереж.
17.	Журнал обліку захисних засобів.
18.	Журнал реєстрації протоколів випробування засобів захисту і інструменту з ізольованими ручками, переносних світильників, знижувальних трансформаторів; журнал випробувань засобів захисту із діелектричних матеріалів.
19.	Журнал обліку робіт за нарядами та розпорядженнями.
20.	Посвідчення з електробезпеки на 2-5 групу, наряд-допуски для робіт в електроустановках.
21.	Графік огляду кабельних трас, кабельних споруд і повітряних ліній.
22.	Протоколи перевірок і випробування електрообладнання, апаратури, пристроїв РЗ і А, електромереж і заземлювальних пристроїв.
23.	Паспортні карти або журнали з описом електрообладнання, що експлуатується, і захисні засоби з зазначенням технічних характеристик і зазначенням інвентарних номерів.
24.	Креслення електромереж, установок і споруд; кабельні журнали, виконавчі креслення Г1Л і кабельних трас.
25.	Виконавча документація підземних кабельних трас і заземлювальних пристроїв з прив'язками до будівель і постійних споруд із зазначенням місць встановлення з'єднувальних муфт і перетинів з комунікаціями.

Навчальне видання
ІВАХ Роман Михайлович БЕДРІЙ Ярослав Іванович БІЛІНСЬКИЙ Богдан Омелянович КОЗЯР Михайло Миколайович
Основи охорони праці
Навчальний посібник
Редактор Василенко Людмила Геннадіївна Коректор Наследова Тетяна Анатоліївна Комп'ютерна верстка ВасиленкоЛюдмила Геннадіівна Дизайн обкладинки Кутаїиенко Валерій Сергійович
Підписано до друку 25.01.2010. Формат 60x84/16. Папір офсетний. Гарнітура №моп С. Друк офсетний. Обл.видав.арк. 28.77. Ум.друк.арк. 26,97. Тираж 1000 прим. Зам. №
Видавництво «Кондор» Свідоцтво ДК№ 1157 від 17.12.2002 р. 03067, м.Київ, вул. Гарматна, 29/31, тел./факс: (044) 408-76-17,408-76-25